Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Erling Kagge

RADOST Z CHŮZE
KROK ZA KROKEM KE SVÉ DUŠI

Z norského originálu Å GÅ vydaného nakladatelstvím Kagge Forlag AS v Oslu roku 2019
přeložila Eva Dohnálková
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7568. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 176 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s., Husova 1881, HB

This translation has been published with the financial support of NORLA

Copyright © Kagge Forlag 2018
Published in agreement with Stilton Literary Agency
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Eva Dohnálková, 2020

ISBN 978-80-271-1531-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1530-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2081-9 (print)

Děkuju mámě a tátovi,

kteří mě s sebou brali na výlety,

a děkuju Ingrid, Solveig a Nor.

You’re walking. And you don’t always realize it

But you’re always falling

With each step, you fall forward slightly

And then catch yourself from falling

Laurie Anderson, Walking and falling

I

Jednoho dne už moje babička nemohla chodit.

Toho dne zemřela. Fyzicky ještě nějakou dobu žila, ale nové kolenní klouby, které po operaci nahradily ty staré, se opotřebily a už neunesly váhu jejího těla. S časem stráveným na lůžku vyprchávala i síla ze svalů. Selhala trávicí soustava.

Srdce jí tlouklo pomaleji a měla nepravidelný tep. Do plic se dostávalo čím dál méně kyslíku. Ke konci lapala po dechu.

Tou dobou vyrůstaly mé dvě dcery. Mladší Solveig bylo třináct měsíců. Zatímco její prababička se pozvolna čím dál více choulila do polohy plodu, Solveig si uvědomovala, že je načase naučit se chodit.

S rukama nad hlavou se mě držela za prsty, a tak zvládla vrávoravě překonat obývací pokoj. Pokaždé když se mě Solveig pustila a zkoušela udělat pár kroků sama, se učila, co je nahoře a co dole a jaký je rozdíl mezi daleko a blízko. Když zakopla a padla čelem na roh konferenčního stolku, přišla na to, že některé věci jsou tvrdé a jiné měkké. Začít chodit je možná to nejnebezpečnější, co člověka v životě potká. Aby udržela rovnováhu, kráčela Solveig s rozpaženýma rukama a takhle dokázala pokoj brzy přejít sama.

Jak si v chůzi nebyla jistá, dělala krátké, výrazně oddělené kroky. Když jsem sledoval její první pokusy, byl jsem překvapený, jak moc při nich roztahuje prsty na nohou. Jako by se snažila podlahu pevně sevřít. „Dětská noha ještě neví, že je nohou,“ přeje si být motýlem nebo jablkem, jak začíná báseň Noze svého dítěte chilského autora Pabla Nerudy.

Náhle o něco jistějšími kroky zamířila otevřenými dveřmi na terasu a do zahrady. Její nohy už se nedotýkaly jenom podlahy, ale i povrchu země. Trávy, kamenů, hlíny a zanedlouho asfaltu.

Při chůzi se jasněji projevovaly i některé její osobnostní rysy – temperament, zvědavost a vůle. Možná se mýlím, ale když vidím, jak se dítě učí chodit, utvrzuje mě to v názoru, že radost z poznávání a učení je největší hnací silou světa. Klást jednu nohu před druhou, objevovat a překračovat hranice máme v povaze.

Objevitelskými cestami člověk nezačíná – končí jimi.

Když se v Lillehammeru narodila moje babička, o třiadevadesát let dříve než Solveig, používali ještě členové rodiny nohy, kdykoli se potřebovali dostat z jednoho místa na druhé. Jestliže chtěla babička cestovat na velkou vzdálenost, mohla jet vlakem, ale neměla mnoho důvodů Lillehammer opouštět. Svět namísto toho přicházel k ní. V mládí zažila, jak se v kraji Oppland objevily sériově vyráběné automobily, kola a letadla. Vyprávěla mi, jak ji pradědeček pozval k jezeru Mjøsa, že se spolu podívají na letadlo. Vykládala o tom s takovým zaujetím, až by jeden skoro uvěřil, že se to stalo včera. Obloha už nepatřila jenom ptákům a andělům.

***

Homo sapiens chodil odjakživa. Naše historie se točí kolem chůze už od dob, kdy naši předkové před sedmdesáti tisíci lety opustili východní Afriku. Bipedie, chůze po dvou, položila základ všemu, čím jsme dnes. Náš druh přešel Arábii, po dvou pokračoval k Himálaji a rozšířil se na východ Asie, přes zamrzlou Beringovu úžinu do Ameriky nebo na jih do Austrálie. Někteří došli na západ do Evropy a nakonec až na sever do Norska. Tito první lidé dokázali pěšky urazit velké vzdálenosti, nové lovecké postupy jim umožnily pohybovat se v rozsáhlejších oblastech a mohli toho více zažít. Díky tomuto způsobu života se jejich mozek vyvíjel rychleji než mozek jakýchkoli jiných tvorů. Nejdříve jsme chodili, pak jsme se naučili rozdělávat oheň a připravovat jídlo a poté jsme ovládli jazyk.

Ve vzniklých jazycích se odráží, že život je dlouhá pěší pouť. V sanskrtu, který pochází z Indie a patří k nejstarším zaznamenaným jazykům světa, označoval člověk minulost slovem gata, co už jsme ušli, a budoucnost se nazývá anágata, k čemu jsme ještě nedošli. Slovo gata je jazykově spřízněné s příčestím minulým norského slovesa jít – gått. Přítomnost se v sanskrtu označuje velmi přirozeně jako to, co se stane přímo před námi, pratyutpanna.

***

Nemám spočteno, kolik výšlapů jsem podnikl.

Zažil jsem krátké výlety, absolvoval jsem dlouhé túry. Putoval jsem z měst a do měst. Šel jsem v noci i ve dne, od lásek k přátelům.

Chodil jsem v lesích i po horách, přes ledem pokryté náhorní plošiny a člověkem stvořenou divočinu. Chodil jsem a nudil jsem se, chodil jsem, abych se vyhnul neklidu. Chodil jsem s bolestí i s radostí. Ale bez ohledu na to, kam a proč, jsem pořád chodil. Došel jsem doslova na konec světa.

Výšlapy se od sebe liší, ovšem když se ohlédnu, uvědomím si, že chůze má jednu společnou vlastnost: vnitřní klid. Chůze a klid spolu souvisejí. Klid je abstraktní, chůze konkrétní.

Dokud jsem neměl rodinu, domov a práci, nikdy jsem se nezamýšlel nad tím, proč je tak důležité chodit. Ale děti vyžadují odpovědi: Proč máme chodit, když je rychlejší tam dojet? Také dospělé, se kterými jsem mluvil, někdy zajímalo to samé: Jaký smysl má pomalý pohyb z jednoho místa na druhé?

I kdybychom vy a já šli vedle sebe, vnímali bychom chůzi odlišně. Až doteď jsem lidi přesvědčoval jakýmsi automatickým vysvětlením, takovým, ke kterému se člověk uchyluje, protože je stručné – přímý protiklad k podstatě chůze samotné, která je pomalá: Vysvětloval jsem, že kdo chodí, žije déle. Zlepšuje se mu paměť. Klesá mu krevní tlak. Člověk také méně stoná. Když jsem to ale vyprávěl, pokaždé jsem věděl, že říkám jenom půlku pravdy. Chůze je mnohem víc než nějaký výčet zdravotních přínosů, jaký známe třeba z reklam na vitaminy. Jak tedy vypadá celá pravda?

Proč chodíme? Proč chodím já? Odkud jdu a kam směřuju?

Tyto otázky mi byly záhadou a teď bych je rád trochu prozkoumal. Když si obuju boty a nechám myšlenky volně plynout, jsem si jistý jedním – klást jednu nohu před druhou patří k nejdůležitějším pohybům, které děláme.

Takže pojďme.

II

Chůze dává člověku pocit volnosti. Je to opak starověkého hesla „rychleji, výše asilněji“. Když jdu, vše se pohybuje pomaleji, svět se zdá měkčí ana krátkou chvíli nežiju jen každodenními činnostmi, jako je úklid domácnosti, schůzky ačtení rukopisu. Chůze mi poskytuje svobodu. Názory, očekávání análady členů rodiny, kolegů aznámých mi připadají na třicet minut či několik hodin nedůležité. Můžu mít pocit, že stojím vcentru vlastního života, ahned nato na sebe můžu zapomenout.

Většina lidí se shoduje vtom, že pokud přesun zjednoho místa do druhého trvá namísto čtyř nebo osmi hodin dvě hodiny, člověk šetří čas. Ano, matematicky se to zdá správné, ale já mám opačnou zkušenost: Když zrychlím, čas irychleji ubíhá. Moje rychlost ačas zrychlují souběžně. Jako by hodina trvala kratší dobu. Když spěchám, sotvakdy něco stihnu.

Když míříte khorám autem anecháváte jezírka, potoky, skály, mech astromy prosvištět kolem, zkracujete si život. Nevnímáte vítr, vůně, počasí anepociťujete změny světla. Neodíráte si paty. Všechno splývá.

Stím, jak se zvyšuje tempo, se nezkracuje pouze čas, ale zužuje se také vnímání prostoru. Náhle se ocitnete na úpatí hory. Zmizí prožitek vzdálenosti. Na místě se vám může zdát, že jste hodně viděli. Já otom pochybuju.

Pokud stejnou cestu urazíte pěšky, namísto půl hodiny vám to zabere den, budete dýchat klidněji, budete naslouchat, ucítíte zem pod nohama aváš den bude zcela jiný. Hora pomalu narůstá ačlověk má pocit, jako by se zvětšovalo ijeho okolí.

Poznat vše kolem sebe chce čas. Je to jako budovat přátelství. Jak se blížíte, hora před vámi se pomalu proměňuje, anež kní nakonec dorazíte, stane se zní váš dobrý kamarád. Vaše oči, uši, nos, ramena, břicho ivaše nohy shorou hovoří ahora odpovídá. Čas se rozpíná nezávisle na minutách ahodinách.

Právě vtomto tkví to velké tajemství, okteré se dělí všichni chodci: Když jdete, je život delší. Chůze prodlužuje okamžiky.

***

Ze dvou či tří variant si neustále vybírám tu jednodušší: tu, která zabere nejméně času. Tu pohodlnější. Teplejší. Přestože vím, že moudřejší je vybrat si tu druhou. Jsou dny, kdy si vybírám cestu nejmenšího odporu od probuzení až po ulehnutí. Někdy to tak dokonce dělám iněkolik dnů po sobě. Tahle moje slabost mě trápí.

Dobrovolné znepříjemňování vlastního života mě velmi obohatilo. Kam až moje paměť sahá, jakýsi vnitřní čertovský hlásek mi při rozhodování vždycky radil, abych si vybral tu pohodlnější variantu: ujít méně, než jsem si naplánoval, vynechat návštěvu uněkoho nemocného amísto toho zajít do kavárny, nevstávat, když bych měl. Vživotních obdobích, kdy jsem si navykl jezdit autem, je těžké do něj neusednout– je to prostě pohodlné.

Pravidelné aneustálé naslouchání čertovskému hlásku může být jakýmsi únikem zreality– azpronevěřením se možnostem, které nám život nabízí. Filozof Martin Heidegger poukazoval na to, že takový vnitřní hlas si nás snadno dokáže do jisté míry zotročit. Způsobí, že oběma nohama zapadneme dohlubokého močálu aneschopní pohybu se propadáme. Heidegger rozlišuje mezi takovým životem amezi vedením vlastního života. Být neznamená pouze být na světě, jako jsou na něm třeba kameny, ale souvisí to stím, jak člověk žije. Heidegger zdůrazňuje, že abychom byli my lidé svobodní, měli bychom být ochotní vzít na svá bedra břemeno. Pokud se rozhodnete pro cestu nejmenšího odporu, pak budete vždy upřednostňovat tu možnost, se kterou se pojí nejmenší úzkost. Vaše volba je stanovena předem avy prožijete nejenom nesvobodný, ale také nudný život.

Vnašich životech se toho tolik točí kolem vysokého tempa. Chůze je pomalá. Právě proto patří rozhodnutí chodit ktěm nejradikálnějším vživotě.

***

***

***

***

Jak často vulicích, kde vládl shon,

***

***

***