Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jeffrey Bowman

Novodobí dobrodruzi

Hledání smyslu života v divočině

Z anglického originálu The New Outsiders

vydaného nakladatelstvím gestalten, 2019

přeložila Veronika Lásková

Copyright © 2019 by Die Gestalten Verlag GmbH & Co. KG

All rights reserved.

For the Czech Edition Copyright © 2020 by Grada Publishing

The Czech Edition is published in cooperation with Die Gestalten Verlag GmbH & Co. KG

Original title: The New Outsiders

Conceived, edited, and designed by gestalten.

Edited by Robert Klanten and Anja Kouznetsova

Contributing Editor: Jeffrey Bowman

Illustrations by Florian Bayer

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7844. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová

Sazba a grafická úprava Martina Mojzesová

Počet stran 256

První vydání, Praha 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2020

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2020

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-1977-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-1976-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-1772-7 (print)

DOBRODRUŽSTVÍ POD ŠIRÝM NEBEM

Každou procházkou v přírodě získá člověk mnohem víc, než původně hledal. – John Muir

Jednou jsem se na náhorní plošině v norském Hydalenu přikrčil za osamělým balvanem, abych se napil, a přitom jsem si nevšiml, že se ke mně blíží divoký jelen. Chvíli kroužil kolem skaliska, pak se zastavil a naše pohledy se střetly. Strnul jsem a na okamžik nevěděl, co dělat. Zvíře se přiblížilo, načež klidně prošlo pouhých pár metrů ode mě a vůbec nic si z mé přítomnosti nedělalo. Tehdy jsem si uvědomil, proč tam vlastně jsem. Nešlo jenom o to, abych se prošel v hezké krajině – tajemství spočívalo ve vzájemném respektu.

Ti z nás, kdo vyhledávají zážitky v přírodě, ať jde o ježdění na kole, kempování, nebo lezení po skalách, by měli stát v první linii řešení aktuálních problémů životního prostředí: zamoření mikroplasty, likvidace pralesů, rychlá spotřeba oděvů, plýtvání přírodními zdroji… V tom výčtu bychom mohli pokračovat. Díky tomu, že trávíme mnoho času uprostřed živlů a dobře chápeme, jak příroda ovlivňuje náš život i práci, máme jedinečnou možnost se do tohoto boje aktivně zapojit. Myšlenka vzájemné úcty nám pomůže najít správný vztah k planetě, na které žijeme.

Tato kniha vypráví o svérázných duších, které usilují o hledání kreativního přístupu k ochraně krajiny, jež je nějakým způsobem zasáhla – a jsou to myšlenky čerpané z těsného napojení na přírodu. Ať jde o průkopníky uzavřeného cyklu odívání značky Langbrett, kteří vytvářejí výrobky výhradně z recyklovaných materiálů, nebo o výrobce udržitelného vybavení do přírody z otevřených zdrojů Houdini, všichni se snažíme v tom, co děláme, postupovat zodpovědně. Dnes už otázka nezní proč, ale jak.

Divočina nabízí výjimečně niterné zážitky, a proto někteří z nás vědomě volí pomalé životní tempo a pídí se po starých věcech, které lze nově využít, anebo visí za konečky prstů na vrcholu skály. Jiní se potápějí pod led v Kanadě nebo zdolávají vrcholy Patagonie. Putují zmrzlou tundrou na Baffinově ostrově, vychutnávají si krásy Severní Ameriky v sedle kola nebo surfují na arktických vlnách.

Dobrodružství, která prožíváme v divočině, nám dokážou změnit život. Proto je naší povinností se o místa, jež nám tolik dávají, také starat. Hnutí tvořivých milovníků dobrodružství v přírodě se dnes rozrůstá a vytváří vědomě propojené společenství. Žijeme-li promyšlenějším způsobem, zažíváme pocit účelnosti a autenticity, který přesahuje krátkodobé módní trendy, a vkládáme své emoce do prostředí, jež je nám drahé. Touha chránit přírodu nevyvěrá pouze z toho, že v ní rádi chodíme, surfujeme nebo kempujeme. Vychází z hlubokého napojení na naše vnitřní já, na ostatní lidi a na planetu a to začíná právě u nádherných zážitků v přírodě. Díky tvořivému úsilí můžeme přispět k obnovení rovnováhy ve světě přírody – a zanechat tak svou stopu nikoli v přírodě samotné, ale v její záchraně.

Jeffrey Bowman,

člen redakčního týmu knihy

RIDERS ON THE STORM

Mayan Smithová-Gobatová

Novozélanďanka Mayan Smithová-Gobatová vypráví, jak společně s Ines Papertovou a fotografem Thomasem Senfem zdolala cestu „Riders on the Storm“ v Patagonii. Šlo o pátý známý výstup po této trase za 25 let.

Moje prsty se křečovitě zaťaly do vlhké, úzké římsy a zároveň jsem posunula nohy výš. A vtom mi ruce z mokrého výstupku sjely a moje tělo se začalo od skály odlepovat – pomalu se odklánělo od jisticích bodů, které byly po 40 metrech náročného lezení v šikmé skalní stěně konečně na dosah. Moje ruce povolily sevření a zoufale se pokoušely znovu zachytit skály, ale věděla jsem, že už je pozdě. Padala jsem. Moje tělo klouzalo dolů po stěně čím dál rychleji a mně připadalo, že naráží do drobných výstupků snad celou věčnost, než se lano konečně napjalo a já s trhnutím zůstala viset. Levou patou mi projela šílená bolest, ale aspoň jsem byla pořád ještě celá.

Ze 38 stěn, které je nutné cestou překonat, vylezly Mayan a Ines na všechny kromě čtyř technikou volného lezení.

Vrátila jsem se k nižším jisticím bodům a snažila se potlačit slzy, které se mi hrnuly do očí. Bála jsem se dát před svými spolulezci Ines Papertovou a Thomasem Senfem najevo slabost hned na začátku expedice. Uvnitř jsem však byla vystresovaná a uvažovala jsem, jestli pro mě tenhle výstup skončí hned druhý den. Uplynulo půl roku od chvíle, kdy Ines navrhla, abychom společně vylezly legendární cestu zvanou „Riders on the Storm“ v jižní Patagonii. Tehdy se mi zdálo, že to dalece přesahuje moje schopnosti, ale zároveň jsme tvořily ideální dvojku – obě jsme byly zdatné horolezkyně, navíc Ines měla zkušenosti z Alp, zatímco já už absolvovala hodně lezení po žulových stěnách. Thomasovým úkolem bylo sice hlavně fotit, ale byl to také zkušený horolezec a alpinista.

Dorazili jsme do chilského městečka Puerto Natales za perfektního počasí a celý den putovali do prvního bivaku, který jsme zvolili vysoko na moréně přímo pod naším cílem. Valná část trasy vedla po frekventované turistické stezce k nádhernému ledovcovému jezeru Mirador, ležícímu přímo pod východní stěnou masivu Torres del Paine. Většinu prvního dne jsme tedy šlapali vzhůru překrásným údolím mezi zástupy turistů a čím dál víc jsme se hrbili pod tíhou batohů plných výbavy. Jak den ubíhal, byly buky v okolních lesích stále pokroucenější a prozrazovaly, jakou sílu tu mívá vítr.

Mayan pomalu postupuje k vnější hraně tohoto obřího masivu, aby mohla vystoupat výš.

Vpodvečer jsme odbočili z hlavní stezky a zamířili vzhůru na morénu. Měli jsme pocit, jako bychom se náhle přenesli do jiného světa, kde kromě nás nebylo ani živáčka, snad s výjimkou mohutných kondorů plachtících vysoko nad našimi hlavami. Jezero Mirador, u něhož se vždy před rozedněním míhala světla čelovek a blesků fotoaparátů, jsme nechali daleko za sebou. Poslední prudké stoupání suťoviskem v kamenitém žlabu, kdy už jsem měla boky a ramena od popruhů batohu úplně rozedřené, se zdálo nekonečné. Postupovali jsme nesnesitelně pomalu. Konečně začal být terén o něco pozvolnější a na obzoru se vyloupla naše bivakovací skála. Byli jsme vyčerpaní a všechno nás bolelo, a tak jsme s úlevou shodili batohy a vlezli do nízké jeskyně, která skýtala taktak místo pro tři natěsnané spáče. Celý následující týden, kdy nás dál provázelo dokonalé počasí, nám noci pokaždé připadaly příliš krátké. Budili jsme se pravidelně ve čtyři a málokdy uléhali před jedenáctou. Dny, během nichž jsme pomalu zdolávali vysokou stěnu, nám postupně splývaly.

Rozbolavělé svaly se mi pomalu uvolňovaly a já sledovala rozjasňující se oblohu. Bylo to první zcela bezmračné ráno na stěně a mě se náhle zmocnila euforie, že můžu na této úžasné a děsivé hoře být. Zaplavila mě vlna endorfinů a já vykřikla radostí.

Všechno, nebo nic

Nejdřív jsme se dlouho vlekli přes rozpraskaný ledovec, který byl každým dnem zrádnější, a pak jsme šplhali po děsivých žulových stěnách s minimální ochranou. Po týdnu intenzivní dřiny jsme si postavili bivak ve stěně a nanosili do něj zásoby, načež jsme ho museli zase urychleně opustit, protože nás přepadla krátká, ale vydatná bouřka. Když jsme se po jejím skončení vraceli zpátky na místo, bombardovaly nás seshora kousky ledu. Jeden obrovský zasáhl Ines, zničil jí helmu a všem nám způsobil šok. Během následujících dnů jsme šplhali vzhůru po stále strmější skále. Každá délka lana pro nás znamenala novou výzvu, protože vyžadovala jinou techniku. Na širokých štěrbinách zaplněných ledem vymyslela Ines originální kombinaci lezení po ledovci a po skále. Na jedné noze měla obutou pohorku s mačkou a na druhé měkkou lezečku. Cestou střídala zabodávání cepínu a tzv. laybacking. Na této stěně jsem si často připadala jako úplný zelenáč a moje zkušenosti z tisícimetrové stěny El Capitan v Yosemitském národním parku byly náhle k smíchu. Vzhledem k počasí, alpskému rázu a mohutnosti představovala tato skála docela jinou ligu – zase jednou jsem se pustila do podniku, na který jsem vlastně nestačila, a cítila jsem nesmírnou úlevu, že mám s sebou zkušené parťáky.

Tři týdny po příjezdu do národního parku Torres del Paine jsem ve čtyři ráno nacvakla své blokanty na zmrzlé lano a zahájila 600 metrů dlouhý výstup k závěrečným náročným pasážím. Naším cílem bylo dostat se k vrcholu masivu Torres Central. Cítila jsem se po týdnech šílené dřiny vyčerpaná, ale toho rána jsem díky monotónnímu postupu mohla v myšlenkách zabloudit do vlastního světa. Rozbolavělé svaly se mi pomalu uvolňovaly a já sledovala rozjasňující se oblohu. Bylo to první zcela bezmračné ráno na stěně a mě se náhle zmocnila euforie, že můžu na této úžasné a děsivé hoře být. Zaplavila mě vlna endorfinů a já vykřikla radostí. Toho dne mi i namáhavé šplhání po zdánlivě nekonečné sérii fixních lan působilo potěšení. Na všechnu bolest jsem zapomněla; netoužila jsem být nikde jinde než právě tam: 1 500 metrů nad ledovcem, kde jsem se houpala na laně uprostřed překrásné a nelítostné krajiny.

Na vrchol fixních lan jsme se dostali ve chvíli, kdy na stěnu dopadly první paprsky slunce. Schoulili jsme se k sobě na malém sněhovém poli a v tichosti sledovali, jak se tetelící sluneční kotouč vyhupuje nad nekonečnými pláněmi Argentiny. Nikdo nepromluvil, protože to nebylo zapotřebí, a pustili jsme se jako sehraný tým znovu do rutinní práce. Tentokrát jsem byla na řadě, abych lezla první, a času nebylo nazbyt, a tak jsem se zhluboka nadechla, obula lezečky, sundala bundu a rukavice a pustila se do náročné první pasáže. Tenká, ostrá štěrbina mě štípala do rychle promrzajících prstů na rukou, zatímco prsty u nohou, které se musely udržet na nepatrných výstupcích, jsem měla jako ze dřeva. Musela jsem zkrátka doufat, že se nějak udrží, protože všechen cit se mi z nich během pár vteřin vytratil. S Ines jsme včera lezly kousek odsud, a tak jsem zhruba věděla, co očekávat. Stejně to však bylo obtížné, hlavně v tom mrazivém počasí, a zároveň jsme věděli, že tohle je naše jediná šance, protože za chvíli začne led nad námi tát a pošle po skalní stěně dolů vodopád.

Moje prsty, které už sotva držely pohromadě náplastmi, se zase na nových místech rozdíraly, když jsem je znovu a znovu zatínala do štěrbiny. Necítila jsem však vůbec nic a zarývala jsem je ještě hlouběji, takže z krvavých šmouh, které jsem zprvu na skále zanechávala, se postupem času stávaly drobné potůčky. Soustředila jsem se na jedinou věc – nezáleželo mi na ničem jiném než na lezení. Vykonávání těch pohybů vyžadovalo, abych všechno ostatní vytěsnila a neochvějně věřila ve své schopnosti. Vydala jsem ze sebe veškeré síly, které mi ve vyčerpaném těle ještě zbyly, a nasadila všechny zkušenosti, co jsem za dvacet let lezení nasbírala. Toto byl poslední náročný úsek, jediná překážka, která nás dělila od vrcholu. Teď, anebo nikdy.

Poslední výšvih

Když jsem se konečně blížila k řetězům, zaplavila mě mohutná vlna emocí, a jakmile jsem se přehoupla přes poslední převis, už jsem ji nedokázala zadržet. Byla jsem nadšením bez sebe a musela jsem hlasitě zakřičet. Wolfgang Güllich, Kurt Albert, Bernd Arnold, Peter Dittrich a Norbert Bätz tuhle štěrbinu poprvé zajistili před 25 lety a od té doby se o její zdolání pokusilo několik nejlepších horolezců světa. Když jsem se na řetězy nacvakávala, měla jsem téměř neskutečný pocit, jako by se mi splnil sen.

Ines nás vedla drsným, smíšeným terénem a pečlivě volila cestu mezi sněhovými poli a uvolněnými kameny, které tající led taktak držel na místě. Na vrchol jsme vystoupili v poledne za dokonale jasného počasí. Po týdnech, kdy jsme viseli ve stěně a neustále hleděli jen východním směrem na argentinskou planinu, se nám najednou otevřel nový výhled, při němž jsme zalapali po dechu. Štíty hor, ledovce, jezera a fjordy se táhly, kam až oko dohlédlo. Rázem jsme pustili z hlavy týdny stresu a dřiny a co nejdéle jsme odkládali sestup, abychom si tu chvíli mohli společně vychutnat.

Když jsme pak večer opět spočinuli v našem závěsném bivaku, byli jsme tak vyčerpaní, že se nám ani nechtělo vařit, a tak jsme oslavili úspěch chlebem se sýrem a salámem a posledními doušky naší whisky. Pak jsme ulehli každý na svou plošinku a bolest z unavených svalů byla tak silná, že jsme téměř nemohli usnout. O pár hodin později mě z neklidného spánku vytrhl strašlivý rachot.

Moje prsty, které už sotva držely pohromadě náplastmi, se zase na nových místech rozdíraly, když jsem je znovu a znovu zatínala do štěrbiny. Necítila jsem však vůbec nic a zarývala jsem je ještě hlouběji, takže z krvavých šmouh se postupem času stávaly drobné potůčky.

S promrzlýma, popraskanýma a krvácejícíma rukama stanuly Mayan s Ines konečně na vrcholu, 15 dnů po zahájení výstupu.

Obtížný sestup

Byla jsem ještě omámená spánkem, a tak mojí první myšlenkou bylo, že jsme se nějak utrhli a řítíme se i s bivakem dolů. Za půl vteřiny už se mi vše v mozku propojilo: podobný zvuk jsem si pamatovala z El Capitanu, když se kolem mě řítili skákající parašutisté. Došlo mi, že padají kameny.

Viděla jsem, jak těsně vedle mě prolétl balvan velikosti ledničky. Stočila jsem se do klubíčka, abych zabírala co nejmíň místa a vyhnula se zásahům kamenů, které dopadaly na naše bivaky. Uplynulo několik vteřin, které mi připadaly jako věčnost, a pak jsem zaslechla, jak na nás volá vyděšeným hlasem Ines. Oba jsme se ozvali – nikdo nebyl zraněn. Ve světle Inesiny baterky jsme však zjistili, že se plachta jejího bivaku protrhla a těsně vedle kolene jí přistál kámen velikosti grapefruitu. Byli jsme v šoku, ale nedalo se nic dělat – před tímto typem nebezpečí nebylo úniku. Leželi jsme ve spacácích a při sebemenším zvuku jsme se přikrčili. Připadali jsme si bezmocní, vydáni hoře naprosto na milost.

Druhý den ráno jsme vylezli z bivaků s rozlámanými těly a napjatými nervy. Počasí nám sice pořád přálo, ale nezbývalo než zahájit sestup. Náš stan byl rozervaný jako kokosový ořech, takže by nám v další bouři nebyl k ničemu, a já měla ruce opuchlé na dvojnásobek původní velikosti. I při balení výstroje jsem musela přemáhat nesnesitelnou bolest.

Vrchol jsme zdolali, a tak jsme klidně mohli sbalit výstroj a odejít jako vítězové. Naším cílem však bylo zvládnout celou trasu volným lezením a stále nám zbývalo dokončit několik pasáží. Chvíli jsme leželi v základním táboře a poslouchali burácení větru, a nakonec jsme posbírali poslední síly, odhodlaní dokončit, co jsme si předsevzali, přestože se nás zmocňovala úzkost – nebezpečí bylo stále reálné. Mohli jsme jen doufat, že nám štěstí bude přát i nadále a že se neocitneme na špatném místě, až se utrhne další kus skály. Když bouřka utichla, začali jsme opět stoupat po lanech, která jsme vyhrabali zpod dvoumetrové vrstvy sněhu. Žulové svahy teď připomínaly spíš sjezdovku než trasu, kterou jsme jen před pár týdny lezli.

Během následujícího týdne jsme tvrdě bojovali o každých pár centimetrů a často se nám podařilo vylézt jen jednu lanovou délku, než znovu sestoupila mračna a obklopila nás studenou sněžnou mlhou. Nestabilní počasí se dál zhoršovalo, a přestože jsme neztráceli motivaci, naše těla už začínala vypovídat službu. Po pěti týdnech neustálého přepínání to nyní vypadalo na prohranou bitvu. Nakonec jsme během krátké přestávky v bouři sestoupili i s naším přetěžkým nákladem dolů.

Cesta „Riders on the Storm“ posunula hranice mých schopností a otevřela mi oči. Když jsem zdolávala ten neskutečný vrchol, musela jsem se opřít o všechny své dosavadní zkušenosti a důvěřovat svým parťákům tam, kde mi chyběly. O všechno jsme se dělili a pracovali společně, spojovali síly a smáli se vlastním slabostem, a přestože jsme nakonec nevylezli úplně celou trasu volným lezením, dokázali jsme víc než kterýkoli jiný tým. Odjížděli jsme s vědomím, že vylézt tuto cestu volně je skutečně možné.

MÍRNĚJŠÍ DOBRODRUZI

PANNIER

Snem průkopníků cykloturistiky ze společnosti Pannier je umožnit cestovatelům na kole prozkoumávat stále odlehlejší, náročnější akrásnější terény. Pomáhají těmto dobrodruhům nalézt svobodu na neprobádaných stezkách.

Firma Pannier vznikla vroce 2011 jako technologický start-up: její zakladatel Stefan Amato vyvinul mapovou acestovatelskou aplikaci, jelikož byl „fanda do aktivit vpřírodě, kartografie, plánování adokumentace výletů“. Vté době působil Amato jako architekt vLondýně. Aplikace Google Maps teprve začínala arozbíhala se zlatá éra, kdy různí podnikatelé nabízeli nová řešení na základě rozhraní Googlu či jiných firem, případně vytvářeli vlastní mapovací platformy. „Projížděli jsme se dvěma kamarády na kolech výběžek Land’sEnd vCornwallu se stanem na nosiči. Marně jsem hledal něco, co by nám pro podobné cyklotúry usnadnilo inspiraci aplánování,“ vzpomíná Amato.

Brzy poté, co svou novou aplikaci vLondýně slavnostně uvedl, vrátil se zase nohama na zem. „Rychle mi došlo, že mi nejde ani tak otechnologie, jako spíš ovyprávění, zkušenosti, porovnávání kol avybavení. Navíc aplikace jako Strava, Komoot, Warmshowers, Ride with GPS, adokonce iGoogle Maps vylepšovaly svoje plánování tras anabídku informací plnou parou, takže se jim beztak nedalo konkurovat.“

Vtéže době se pomalu měnilo paradigma pro cyklistiku vpřírodě, především díky inovacím vnabídce kol isouvisejícího vybavení – kdispozici začaly být například obecně lehčí asilnější rámy nebo spolehlivá, dostupná GPS. Mobilní internet zase umožňoval cyklistům rychle utvářet improvizované skupiny aonline komunity. Nadšenci objevovali spřízněné duše, snáze se orientovali vterénu aodhadovali vlastní schopnosti. Značka Pannier vsobě zahrnovala étos průkopnických výrobců kol zFrancie aprvních cyklistů, kteří putovali po alpských silnicích ve druhé polovině 19. století, atak se volba názvu pro novou firmu stala vědomým vzdáním pocty začátkům cyklistiky. Amato si uvědomil možnost propojit tradiční cykloturisty, silniční jezdce aobecně příznivce dobrodružné cyklistiky do jediné kategorie: univerzálních „cyklistů putujících za dobrodružstvím“, azároveň upravil svůj podnik tak, aby vyhověl měnící se poptávce uživatelů.

„Od roku 2011, kdy jsme začínali, došlo voblasti cykloturistiky kobrovským změnám,“ vysvětluje. „Zavazadla se dnes obejdou bez nosiče, výbava se dá sbalit do mnohem menší velikosti atreková kola se proměnila vterénní modely světšími pneumatikami, vhodnými ina štěrkové akamenité cesty, takže člověk má větší svobodu amůže zamířit do končin, kam se dřív nedostal.“

„Velkou výzvou bylo omlazení stereotypní představy ‚cykloturisty‘ tak, aby putování na kole bylo zajímavé adostupné ipro naši demografickou skupinu 21–49 let,“ poznamenává Amato. „Ukázalo se, že jsem založil Pannier ve správný moment, kdy se toto pojetí začalo obecně prosazovat, zejména pokud jde ocyklotúry. Víc než plánování tras jsme začali nabízet sdílení příběhů aobsahu, prodej apronájem vybavení, ateď už dokonce přímo zájezdy acyklistické kempy.“

Představa hrdinného osamělého cyklisty zdolávajícího alpská sedla vposledních letech ztratila na síle as ní itradiční cyklistické komunity. Sousedské skupinky, kamarádi zhospody aznámí, kteří spolu vyrážejí na výlety, vytvářejí stejně trvalé, ne-li trvalejší struktury než formální kluby. Ať jde ovíkendové nájezdníky velastických oblecích, kteří vletních měsících obléhají hospody po celém světě, nebo odobrodruhy putující napříč kontinenty, co si vzájemně pomáhají lepit prasklé duše na rozbitých cestách mezi Káhirou aKapským Městem, stále více lidí se vydává na cesty pohromadě jako spolupracující komunita.

„Kdysi jsem jezdíval na kole sám, ale zpětně vidím, jaká to byla hloupost, protože jsem neměl ským se podělit ozážitky – teď už pro mě hraje nejdůležitější roli společenská stránka věci,“ podotýká Amato. „Lidé přikládají stále větší váhu tomu, že mohou být součástí kmene, skupiny podobně orientovaných lidí, unichž najdou radu, pochopení, sdílení zážitků avýzev – můžete společně podniknout jednorázovou akci, nebo utvořit komunitu pro společné výlety. Vytvářet sítě akomunikovat je vdnešní době mnohem jednodušší.“

Mnohé expedice firmy Pannier sice vedou po známých trasách, důraz se však neklade na závodění ani na vytrvalost, ale na společenství podobně naladěných nadšenců.

Table of Contents

DOBRODRUŽSTVÍ POD ŠIRÝM NEBEM

RIDERS ON THE STORM

Všechno, nebo nic

Poslední výšvih

Obtížný sestup

MÍRNĚJŠÍ DOBRODRUZI