Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jiří Táborský

V síti dezinformací

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7455. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafický návrh obálky Jon Taborski
Grafická úprava a sazba Robert Prokopec
Počet stran 224
První vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s

© Grada Publishing, a.s., 2020

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-1067-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-1066-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-2014-7 (print)

Jistěže nakonec na světě zvítězí pravda. Ale až dokáže to, co dokáže lež.

Památce Vladimíra Vysockého

Poděkování

Odborná kniha těžko může být dílem jednoho člověka. A ani tato publikace není výjimkou. Za spolupráci bych tedy v první řadě rád poděkoval své ženě Vilmě, která se mnou nejen přežila dobu psaní této knihy i další podobně nelehká období, ale hodně mi pomohla i odborně, zejména v části o psychologii. Dále chci poděkovat kamarádce a bývalé kolegyni z prezidentské kampaně Michala Horáčka Blance Šoulavé, jejíž editorské zásahy mi zejména v době vzniku prvních kapitol značně pomohly s členěním knihy (a také nutno říct, že bez její pomoci by bylo v knize nepoměrně víc logických a stylistických chyb). O grafický návrh obálky se postaral kolega z diplomatické branže, jehož jméno jsem slíbil neuvést, ale vystupuje pod pseudonymem Jon Taborski. Tímto mu děkuji. Za řadu velmi užitečných připomínek k rukopisu a za zajímavý doslov si moje poděkování zaslouží Jakub Kalenský z Atlantic Council, kterému bych i po všech těch letech rád poděkoval za to, že mě přivedl do novin. Obsah psychologické části knihy by jen těžko vznikal bez rad, připomínek a poukazů na spoustu vynikajících knih a výzkumů, které mi poskytl kapitán Jiří Loučný, policejní psycholog a oblíbený sparingpartner. Část o informačních operacích a strategické komunikaci zase výrazným způsobem posunul podplukovník Otakar Foltýn, kterému děkuji za všechny poznámky k rukopisu a odkazy na další zdroje. Řadu informací jsem čerpal z knihy o ruské metodě reflexivního řízení, což by dost dobře nebylo možné bez jejího autora Daniela Bagge, českého cyber atašé ve Washingtonu, který mi svoji vynikající práci poskytl ještě před jejím oficiálním uvedením na trh. A rád bych také poděkoval pracovníkům Centra pro boj s terorismem a hybridními hrozbami Ministerstva vnitra České republiky za vstřícnost, důvěru i cenné poznámky k rukopisu. Všem jmenovaným děkuji, protože bez vás by kniha v této podobě nikdy nevznikla. A zároveň se omlouvám, pokud jsem na někoho zapomněl.

Úvod autora

Tohle není kniha o hloupých lidech. Není ani o lidech s nějakou vážnou duševní poruchou, která by je vyřazovala z běžného života. Je o vás, o vašich kamarádech, známých a příbuzných. A jakkoli se mi to nemusí líbit, je také o mně a o lidech kolem mě. Všichni jsme nějakým způsobem ovlivnitelní manipulací ve formě propagandy, dezinformací, reklam či různě ohnutých zpráv v médiích.

Klíč k pochopení toho, proč občas jednáme naprosto iracionálně, se nachází v naší hlavě. A právě o ní je většina této knihy. Zjistíte, jak vznikají vaše úsudky, názory a postoje. A třeba mi dáte za pravdu, že mnoho racionality v tom není. Velký prostor jsem věnoval i tomu, proč se dokážou lidé, kteří jsou v normálním životě zcela bezproblémoví a neagresivní, v jistých situacích chovat s nepochopitelnou brutalitou a nenávistí. Také zjistíte, jakou roli v tom hraje propaganda a jak těchto slabin zneužívá.

Kniha nemá ambici být vědeckým pojednáním. Je to dáno zejména tím, že její autor není vědec, ale bývalý novinář, který se v současnosti živí jako PR konzultant. I proto budou kromě uznávaných autorit v příslušných oborech (ať už jde o sociologii, psychologii nebo vojenství) citovány i zdroje, které by striktním nárokům na vědecké práce vyhověly jen obtížně: básníci, texty písní, filmy a řada dalších.

Existuje pro to několik důvodů. Nejdůležitějším z nich je, že témata jako informace, dezinformace, propaganda, PR, marketing a další se úzce dotýkají emocí a práce s nimi. A emoce jsou lépe přenositelné i představitelné prostřednictvím uměleckého díla než suchého vědeckého textu.

Kniha vznikla také proto, že nikdy v historii nebylo šíření informací tak snadné a rychlé jako dnes. A zároveň nebylo nikdy tak snadné šiřitele a skutečného původce těchto informací ukrýt. Zatímco dříve bylo informačních zdrojů relativně málo a byly poměrně snadno kontrolovatelné, v době internetu nic podobného neplatí a jsme informacemi doslova zavaleni.

Spotřebitelé se na základě informací a emocí, které u nich vzbuzuje výrobek nebo služba, rozhodují, za co utratí své peníze. Firmy a investoři se na základě téhož rozhodují, do jakého odvětví investují. Totéž lze říci o státní správě a místní samosprávě, která řeší, v jakých oblastech uplatnit omezené státní zdroje. A v neposlední řadě rozhodovací procesy ovlivněné vyhodnocením informací a emocemi určují, čí jméno bude na lístku vhozeném do volební urny.

Zásadních změn doznalo i vedení válek a dalších konfliktů. Zatímco dříve byly rozhodujícími faktory válek vojenská a ekonomická převaha, dnes hrají stále větší roli informace, schopnost psychologického působení na cílové skupiny a také schopnost pohybovat se v kyberprostoru.

Dokonce je možné říct, že cílem dnešních teroristů už nejsou jen samotné teroristické útoky mířící na civilní obyvatelstvo nebo důležitou infrastrukturu. Tyto činy se ve skutečnosti staly nástrojem propagandistické kampaně těchto lidí, která je cílem sama o sobě.1 Jinými slovy, hlavním cílem není teroristický útok samotný, ten je pouhým nástrojem. Cílem je dopad na veřejné mínění, který útok nevyhnutelně bude mít.

Nicméně ať už jde o politiku, terorismus nebo prodej sušenek, problém je v tom, že zdaleka ne všichni výše uvedení (i neuvedení) aktéři si tyto vazby mezi informacemi, vzniklými situacemi a emocemi uvědomují. A právě to bude tématem této knihy. Manipulace veřejného mínění i jednotlivců je stará jako lidstvo samo, což si dokážeme na řadě příkladů. Moderní technologie však umožnily naprosto bezprecedentní rozvoj těchto technik. Zasáhnout obrovskou masu lidí nějakým sdělením je zkrátka mnohonásobně jednodušší, rychlejší a levnější, než bylo kdykoli v minulosti.

Kromě snahy pochopit vliv informací, situací a emocí na jednotlivce i skupiny a zmapovat jejich pohyb popíšeme i pokusy informace trochu pozměnit, nahradit je dezinformacemi, případně jejich toky někam přesměrovat nebo je úplně utnout. Zkusíme zkrátka společně vypátrat techniky určené k tomu, aby ovlivnily rozhodovací procesy v naší hlavě. Jejich cílem je, abychom se rozhodli tak, jak si přeje někdo jiný. A v ideálním případě při tom budeme přesvědčeni, že jde o naše svobodné a nikým neovlivněné rozhodnutí.

Tato kniha chce zmíněné postupy popsat a umožnit jejich pochopení širší veřejností. Popis a pochopení těchto technik jsou základním předpokladem k tomu, aby odolnost veřejnosti vůči nim vzrostla.

Obecně se dá říct, že před útoky se můžeme chránit různými způsoby. Jedním z nich je bezpochyby aktivní obrana. Tedy jasně identifikovat nepřítele a bránit se jeho útokům všemi způsoby včetně protiútoku. Mě ale bude zajímat spíše bezpečnost. Tu si můžeme představit jako vyhledávání a opravování děr v plotě a montování kvalitnějších zámků na dveře. Při takové činnosti nevíme s určitostí, kdo a proč by mohl chtít náš děravý plot nebo nekvalitní zámek zneužít. Ale pro všechny případy tato zranitelná místa opravíme, dokud je čas.

A proto se v této knize nehodlám více, než je nezbytně nutné, věnovat původcům a šiřitelům dezinformací, propagandy nebo reklam. Naopak bude řeč o tom, co s námi umí udělat slovo mluvené i psané, konkrétní gesta, statické i pohyblivé obrazy a další nosiče sdělení. To jsou totiž ony díry v plotě kolem našeho mozku, kudy je možné nás přimět, abychom se chovali ne tak, jak by pro nás bylo nejvýhodnější, ale tak, jak se to hodí někomu jinému.

Pokusím se také popsat, proč se náhodně vytvořená skupina jindy naprosto normálních a inteligentních lidí dokáže za určitých podmínek chovat jako smyslů zbavená. Takové chování je známé nejen z masových demonstrací. Bylo časté i v době válek a krátce po nich (na našem území lze vzpomenout odsun německého obyvatelstva).

Pochopení tohoto fenoménu je důležité pro porozumění jednomu z aspektů dění na dnešních sociálních sítích: ačkoli u klávesnice počítače sedí v drtivé většině případů každý sám, chování lidí na internetu vykazuje stejné znaky, jaké mělo chování davů, které dokázaly páchat genocidu, někoho defenestrovat či vypalovat vesnice. Mezi chováním člověka-jednotlivce a chováním toho samého člověka ve skupině je totiž zásadní rozdíl.

Trochu sporná zůstává otázka, jestli je vůbec rozumné o něčem takovém psát. Co když tyto techniky a vědomosti někdo zneužije? Obavy nejsou na místě. Děje se to už dávno. Jak v jedné básni píše J. H. Krchovský: „A z pádu neměj strach; ten pád už počal.“2 A přesně tak to je. Techniky, o nichž bude řeč, nejsou v řadě oborů žádnou novinkou. Někteří je používají intuitivně, z přirozeného citu pro takový druh tvorby, jiní tak činí vědomě na základě odborných znalostí. Ale dělají to všichni, autora této knihy nevyjímaje.

Navzdory této rozšířenosti jde o téma mezi běžnou veřejností v podstatě neprobádané. A právě to by tato kniha chtěla změnit. Alespoň trochu narušit zeď nevědomosti, která obklopuje barevný svět věrohodně se tvářících lží. Snadné to nebude. Zejména proto, že málokdo je ochoten připustit, že byl někdy oklamán nebo zmanipulován, aby udělal něco, co by jinak neudělal.

S racionální argumentací si při tom nevystačíme. Fungování většiny manipulativních technik totiž není postaveno na bezchybném řetězci logicky perfektně navazujících argumentů, který je možné přetnout vhodným protiargumentem. Ve skutečnosti jsou jejich terčem emoce, které jsou násobně starší než racionální část našeho mozku. A právě emoce a fantazii budeme muset nějakým způsobem zapojit. Příměr se zmíněnou „zdí nevědomosti“ není úplně náhodný. V knize bude kromě jiných uměleckých děl zmíněn i film Pink Floyd: The Wall, který s různými symboly a podprahovými sděleními pracuje naprosto brilantně. Ona symbolická zeď se ovšem na konci filmu rozpadne na kusy. Tak uvidíme…

1. Od Odyssea kSurkovovi

Falešné zprávy ani jejich výzkum nejsou žhavou novinkou posledních let. Mezi odborníky se za první vážný výzkum vtéto oblasti považuje tzv. floridský experiment, který proběhl vlednu roku 1931 na Florida International University. Jeho výsledky tehdy vzbudily obrovský ohlas ařada států se začala zabývat tím, jak možnosti falešných zpráv využít ve vojenské taktice azároveň také křešení vnitrostátních problémů.

Princip experimentu byl jednoduchý. Výzkumníci padesáti respondentům různého věku, vzdělání apohlaví, kteří dohromady tvořili typický vzorek americké populace, sdělili, že cílem výzkumu je ověření jejich schopnosti zapamatovat si informace zdenního tisku avyhodnotit je. Následně účastníkům výzkumu rozdali několikery noviny příslušného data apo jejich přečtení se ptali na aktuálně se zhoršující situaci vNěmecku ataké na hospodářské vyhlídky USA, které se vté době nacházely vhospodářské krizi.

Výsledkem například bylo, že si lidé dokázali informace znovin zapamatovat lépe, než se čekalo, abyli schopni je ipřekvapivě dobře vyhodnotit. Sedmdesát procent účastníků výzkumu označilo za zemi nejvíce ohroženou válečným konfliktem Polsko, neboť vnovinách četli orozhovorech mezi říšským kancléřem Hitlerem agenerálním tajemníkem sovětské komunistické strany Stalinem.

Skutečný cíl experimentu však byl jiný. Noviny sice vypadaly jako skutečné, ale výzkumníci si je nechali vytisknout na objednávku azařadili do nich kromě věrohodně se tvářících zpráv izprávy podvržené. Kupříkladu tehdejšího prezidenta USA Herberta Hoovera nahradili jeho viceprezidentem Charlesem Curtisem (všimlo si toho 20 % čtenářů). Dále na uvedené mapě Evropy přeházeli státy, takže například místo Německa byla Itálie (všimlo si pět procent čtenářů). Nejtřaskavějším zjištěním však bylo, že ilidé, kteří si nesrovnalostí všimli, v94‚5 procenta případů zapochybovali ovlastním povědomí odané problematice abyli ochotní (63‚7 procenta) připustit, že oni se mýlí, zatímco deník má pravdu.

Publikované výsledky výzkumu způsobily poprask adrtivé většině lidí připadaly neskutečné. Apo pravdě řečeno, měly by se tak jevit idnes. Celý výzkum jsem si totiž kompletně vymyslel. Florida International University vté době vůbec neexistovala (byla založena vroce 1965) aAdolf Hitler tehdy ještě tolik rozruchu nebudil, protože říšským kancléřem se stal až odva roky později. Těžko tedy také mohl jednat se Stalinem.

Přesto se mi podařilo udržet vaši pozornost aje docela možné, že jste chvíli přemýšleli, jak se stalo, že jste ofloridském experimentu zatím neslyšeli. Udělal jsem to vpodstatě velmi jednoduše av dalších kapitolách se budu vracet kjednotlivým technikám, které byly při psaní tohoto textu použity.

Cílem bylo hned na úvod ukázat, jak snadné je někoho vodit za nos. Známá poučka novinářů adalších lidí, kteří píší texty pro veřejnost, zní, že všechno se nejlépe vysvětluje na příkladech. Anež si vymýšlet imaginární postavu ana jejích zážitcích demonstrovat vliv psaného slova, přišlo mi elegantnější použít přímo vás, čtenáře této knihy.

Vněkolika odstavcích jsem vás nechal vklidu začíst do textu, přičemž přinejmenším část zvás ignorovala historii neodpovídající letopočty stejně jako fakt, že uzmiňovaného výzkumu chybí odkaz na jakýkoli zdroj, což je jinde vknize normou.

Pro začátek tedy prozradím jeden zdobrých triků, jak poznat manipulaci: bývá zřejmé, že od vás někdo něco chce (peníze, hlas ve volbách atd.). Já naštěstí chci pro příštích pár hodin, které stouto knihou strávíte, jen trochu vaší pozornosti. Nedostatek pozornosti totiž vede často ktomu, že na něco naletíte. Aprávě to se vám možná nyní stalo.

ZPĚT NA ZAČÁTEK

Vytvořit takto zavádějící text bylo vcelku snadné. Mimo jiné proto, že nejrůznější metody tvorby podobného obsahu jsou opravdu výrazně starší než rok 1931, do něhož jsem umístil smyšlený výzkum. Jejich stopy najdeme už vnejstarších dílech naší civilizace:

„Zpívej teď ojejich dřevěném koni,

jejž Epeios zrobil spomocí Athéninou,

kterého dopravil na trojský hrad

smělý Odysseus

is ozbrojenci, alstí tou zmocnil se města.

Budeš-li zpívat io tom, jak se to vskutku stalo,

prohlásím ihned před celým světem, žes

pěvec zmilosti boží.“3

Trojského koněA zkrátka nejde vynechat. Podle obecně zažité interpretace se mazaný Odysseus zmocnil Tróje použitím válečné lsti, vníž domnělý řecký dezertér Sinón přesvědčil Trójany, že dřevěný kůň je darem bohyni Athéně aže tudíž bude nejlepší ho vtáhnout do města. Dál asi příběh všichni znají.

Trochu jinými slovy se dá příběh popsat itak, že Odysseus – značně neférovým způsobem vpodobě nasazení falešného dezertéra – zmanipuloval Trójany, aby koně plného vojáků nejen vtáhli do města, ale dokonce aby kvůli tomu zbourali část hradeb, které je až do té doby bezpečně chránily. Nicméně popis incidentu se větnou stavbou ipoužitými výrazy vždy liší vzávislosti na tom, jestli jej popisují poražení, nebo vítězové.

KDYŽ KUŘATA NEZOBOU

Ovšem lest nebyla ve válkách ani mimo ně používána jen koklamání nepřítele. Nezřídka naopak směřovala kovlivnění vlastního obyvatelstva nebo vlastní armády. Cílem bylo zvýšení ochoty nechat se odvést na vojnu, nebo třeba snížení přirozeného odporu obyvatel kplacení daní, aby bylo zčeho financovat válečnou mašinérii.

Poměrně kuriózní příklad takového jednání nabízí známý vojenský apolitický stratég Niccolò MachiavelliB ve svých Rozpravách nad prvními deseti knihami Tita Livia. Vjedné zkapitol se autor věnuje významu, který staří Římané připisovali věštbám, ato ani ne tak jejich samotnému obsahu, ale spíše jejich vyznění pro vlastní obyvatelstvo. „Dříve než Římané cokoli podnikli, musel mít lid dojem, že bohové stojí na jeho straně adopomohou mu kvítězství,“ píše Machiavelli.4

Věštcům se říkalo pullariové adoprovázeli vojska až na bitevní pole. Kvěštění budoucnosti používali skutečně různorodé metody. Například pokud kuřata nezobala, šlo ošpatné znamení abylo lepší boj odložit.

Jedna událost, kterou popisuje Machiavelli, však ukazuje, že tehdejší vojevůdci přisuzovali proroctvím především propagandistický význam. Před velkou bitvou mezi Římany aSamnity,C která skončila drtivým vítězstvím Římanů, totiž kuřata nezobala. Vrchní pullarius sice viděl, že posvátná kuřata nezobou, ale zároveň viděl bojové odhodlání vojáků isamotného římského konzula Papiria. Rozhodl se tedy výsledek věštby raději zamlčet. Jeho kolegové však věc viděli jinak azprávu onezobajících kuřatech rozšířili mezi mužstvo. Vznikl tedy samozřejmě spor oto, kdo má pravdu.

Konzul Papirius vyřešil problém vcelku elegantně. Seřadil šiky svých vojáků apullarie postavil do první řady. Vrchní pullarius byl vprvních okamžicích bitvy zasažen šípem. Konzul jeho okamžitou smrt interpretoval jako boží trest za lež ataké jako očistnou oběť, která vedla knaklonění přízně bohů. Za vítězství aschopnost úspěšně manipulovat vlastním vojskem byl Papirius následně opakovaně Římem oceňován. „Věštby měly za úkol vojsko posilovat, dodávat mu důvěry asebedůvěry, onichž každý ví, že jsou pro vítězství rozhodující. Povzbuzující funkce věštby nebyla využívána jen Římem, ale iostatními národy,“ dodává Machiavelli.5

KDE SE VZALA PROPAGANDA?

Machiavelli samozřejmě nebyl jediný, kdo si významu informací povšimnul. Dalším příkladem je čínský vojevůdce astratég Sun-c’,D autor dodnes často citovaného díla Umění války. Mezi méně často zmiňovanými pasážemi tohoto díla najdeme imyšlenku dokládající význam psychologického podmanění či obelstění nepřítele: „Získat sto vítězství ve stovce bitev není znakem vynikajícího vojevůdce. Pravým znakem vynikajícího vojevůdce je podrobení nepřítele bez boje.“6 Těžko si představit, že by metody podrobení nepřítele bez boje nezahrnovaly kromě diplomacie ijeho demoralizaci propagandou arůznými způsoby psychologické války. Ostatně není potřeba se zmocnit každé jednotlivé zbraně. Stačí ovládnout nepřítelovu mysl.7

Apodobně jako uMachiavelliho najdeme vdíle čínského myslitele ináznaky nutnosti práce svlastními lidmi, ať už jde ovojáky nebo civilisty. Vyvodit to můžeme zjiného citátu zUmění války: „Vyhrává ten, jehož armáda je poháněna stejným duchem napříč všemi jejími liniemi.“8 Těžko věřit, že by to šlo zařídit jinak než – řečeno dnešním slovníkem – kvalitní interní komunikací.

Význam informací aznalosti rozpoložení svého inepřátelského vojska plyne iz jedné znejčastěji citovaných pasáží tohoto díla: „Jestliže znáš nepřítele aznáš sebe, nemusíš se bát stovky bitev. Jestliže znáš sebe, ale neznáš nepřítele, pak skaždým vítězstvím utrpíš ijednu porážku. Pokud neznáš sebe ani nepřítele, podlehneš vkaždé bitvě.“9

Kromě armády si význam informací adůležitost jejich správné interpretace tak, aby vedly kovlivnění cílového publika (tedy kpropagandě), dobře uvědomovala idalší mocná instituce své doby: církev. Ostatně byla to právě církev, kdo dal světu slovo propaganda.10

Tento výraz se poprvé objevil v17. století ve Vatikánu, včasech velkých bojů katolíků sprotestanty. Vedle toho stále existovala velká území vAmerice iAsii, která bylo podle církve nutné obrátit na křesťanskou víru. Proto papež Řehoř XV.E vytvořil Svatou kongregaci pro šíření víry (Sacre congregatio de propaganda fide) – šlo okolegium kardinálů odpovědných za šíření křesťanství.

Slovo samotné původně nemělo nijak hanlivý nebo negativní význam, ten získalo až mnohem později. Ostatně propaganda nemusí být nutně negativní. Definic propagandy je řada, ale podle mě idalších autorů se dá propaganda definovat jako záměrný pokus přimět lidi myslet achovat se požadovaným způsobem.11 Na první dojem to zní trochu strašidelně, ale vpraxi se onic negativního ani strašidelného jednat nemusí. Co když půjde okampaně proti nadměrnému pití alkoholu, nebezpečnému chování na silnicích, nebo obecně za zdravější životní styl (onichž bude ostatně vtéto knize také řeč)? Ityto kampaně spadají pod definici propagandy, přitom těžko bude někdo zpochybňovat jejich užitečnost.

Od používání slova propaganda se tedy upouští vpřípadech, kdy nechceme, aby bylo naše působení spojováno snegativními emocemi, které toto slovo vyvolává. Místo propagandy tak mluvíme oreklamě, public relation (PR – vztahy sveřejností), public affairs (PA – veřejné záležitosti), strategické komunikaci ao podobných disciplínách. Cíl je ale stále stejný: ovlivnit cílové publikum nějakým předem zamýšleným způsobem.

Ostatně církev, která bývala hybnou silou řady společenských změn, kovlivnění lidí masivně přispívala vdobrém ive zlém dávno před tím, než přišla se slovem propaganda. Jak byste třeba vyřešili otázku, jak může zlo existovat ve světě, kde vládne všemocný adobrotivý Bůh?12 Odpověď na ni v15. století dal spis Malleus MaleficarumF (česky Kladivo načarodějnice). Na výše zmíněnou otázku odpovídá tím, že zlo na světě je boží zkouškou duše člověka. Kdo obstojí, půjde do nebe, kdo svodům podlehne, skončí vpekle. Aďábel prostřednictvím čarodějnic svádí lidi ke zlým činům.

Jestliže byl příběh postaven takto, nebylo obtížné najít správné řešení: vymýtit čarodějnice. Vzniklý teror stál život nespočet lidí popravených upálením nebo jinými nelidskými způsoby. Hon na čarodějnice se dotkl iúzemí dnešní České republiky atřeba na dnešním Jesenicku stál život přes sto lidí.13

Samotné Kladivo na čarodějnice přitom lze považovat za propagandistický text. Jeho cílem bylo bezpochyby ovlivnění lidí. Vtomto případě šlo ozvýšení povědomí orizicích čarodějnictví ao možnostech řešení tohoto rizika.

NEJVĚTŠÍ FAKE NEWS

Postupem času se propagandistické techniky zlepšovaly. Jejich cíle nebyly jiné, než ojakých psal Sun-c’ či Machiavelli, ale zdokonalovalo se provedení. Astále modernější komunikační prostředky umožňovaly ovlivnit řádově větší množství lidí.

Poměrně vysokou účinností apropracovaností různých zastíracích adezinformačních operací se proslavilo Rusko. Přestože se čtenáři asi nejdříve vybaví slavná trollí fabrika vPetrohradě, kampaně kolem sestřelení letu MH17 nebo otrava Sergeje Skripala, kořeny sahají výrazně hlouběji – konkrétně bychom se mohli podívat do roku 1866.14 Ruský car Alexandr II. kráčí při slavnostní přehlídce kolem zástupů lidí. Zdavu však zničeho nic vyběhne student Dmitrij Karakozov avypálí na cara dvě rány zpistole.G Netrefí se ani jednou znich, následně je zajat apozději oběšen.

Nicméně vPetrohradě po tomto činu dospěli krozhodnutí, že je třeba přijmout opatření pro vyšší bezpečnost cara. Atak vzniká Oddělení pro ochranu pořádku aveřejné bezpečnosti, lidově nazývané Ochranka. Jednalo se oskupinu profesionálů, jejichž náplní práce byla ochrana cara proti politickým teroristům. Jelikož však ocarův život usilovali zejména anarchisté, kteří fungovali ve velmi dobře utajovaných společenstvích, museli členové Ochranky přejít na stejný způsob boje. Jejich hlavní zbraní se tedy stali agenti provokatéři, práce vutajení či šíření účelově zkreslených informací. Ochranka se zdaleka neomezovala jen na území Ruska. Ve skutečnosti její členové monitorovali ičinnost protistátních sil vzahraničí ařada operací měla značný mezinárodní dopad.

Jedna ztěchto operací však nad ty ostatní vyčnívá. Začalo to vcelku nevinně. Francouzský satirik Maurice Joly sepsal vroce 1864 politický pamflet snázvem Rozhovor vpekle mezi Machiavellim aMontesquieum. Pamflet prostřednictvím podobenství oďábelském spiknutí přímo vpekle mířil na Napoleona III. ana jeho politické ambice – ato se vtéto době neodpouštělo, takže Joly byl za sepsání pamfletu odsouzen avsazen do vězení.

Tady by historka mohla skončit, ale text pamfletu se nějak dostal kněmeckému antisemitovi Hermannovi Goedschemu, který jej přetvořil do zcela jiné podoby. Děj ipopis spiknutí zůstaly, ale došlo ke změně postav. Účastníci spiknutí byli najednou Židé ajejich plánem nebylo nic menšího než ovládnutí světa, ato už vnásledujícím století.

Takto upravené dílo se zkraje sedmdesátých let 19. století dostalo do Ruska, kde se jej zmocnila Ochranka. Té se zrovna antisemitismus nesmírně hodil, protože pozice cara slábla aliberálové, kteří stáli proti němu, silně sympatizovali právě sŽidy. Židé navíc byli optimální skupinou, na kterou se daly svést aktuální ruské problémy.

Ochranka tedy toto dílo postupně rozšiřovala, upravovala apoužívala kpropagandistickým účelům. Vroce 1897 byl nakonec vytištěn spis, který dodnes zpochopitelných důvodů vyvolává značné emoce. Světlo světa spatřily Protokoly sionských mudrců.15

Řečeno dnešním jazykem, jde ojedny znejúspěšnějších fake news vdějinách lidstva. Text, který je prakticky kompletně vylhaný, byl přeložen do bezpočtu jazyků. Protokoly se staly jedním znosných bodů nacistické propagandy při obhajobě holokaustu. Adokonce se snimi můžeme setkat iv současnosti, kdy jimi palestinské hnutí Hamás ospravedlňovalo útoky proti izraelským civilistům.16

STOLETÍ PROPAGANDY

Účinnost propagandy se spříchodem každé nové komunikační technologie vždy skokově posunula: například když letáky anoviny nahradilo rádio apozději televize. Skaždou novou technologií dramaticky vzrostl počet lidí, které bylo možné naráz oslovit. Pochopitelně zásadní byl příchod internetu, který umožňuje, aby prakticky kdokoli sminimálními náklady šířil svá sdělení obrovskému okruhu lidí.

VRusku vdobách občanské válkyH uměli propagandu nejlépe využívat bolševici, ačinili tak svýraznou pomocí Německa (které si od této činnosti slibovalo rozpad carského Ruska, což se také podařilo).17 První na řadě byly letáky anoviny, které se tiskly vNěmecku apřes neutrální Švýcarsko pašovaly do Ruska. Kromě novin aletáků se ve velkém využívaly jakékoli další formy obrazového materiálu, zejména zdůvodu vysoké míry negramotnosti tehdejšího ruského obyvatelstva. Přitom právě rolnické vrstvy se bolševici snažili oslovit ze všech nejvíce.

Jako komunikační kanál posloužilo cokoli, co se mohlo pohybovat: vlaky, lodě, povozy… zkrátka cokoli, co se dalo oblepit letáky, které každý po cestě uvidí. Tato technika se mimochodem súspěchem používá dodnes amůžete si na ni vzpomenout kdykoli, když potkáte tramvaj či vlak oblepené reklamními poutači.

Vladimír Iljič LeninI zároveň brzy pochopil, jak obrovskou moc má film. VRusku byl oto silnější, že zejména vpřípadě rolníků byly propagandistické filmy vůbec prvními filmy, které kdy viděli. Příchod nové technologie byl pro ně pochopitelně fascinující. VSovětském svazu později vznikla organizace Sovkino, jejímž posláním byla právě tvorba propagandistických filmů.

Snástupem Stalina získala propaganda ještě masovější rozměr.18 Ve třicátých letech 20. století začala Komunistická strana Sovětského svazu používat jed˝notný jazyk diktovaný shora. Tento jazyk se efektivně šířil prostřednictvím stranických buněk avýraznou měrou přispěl krozsahu abestialitě tehdejších stalinských čistek.

Cílem bylo vyvolání strachu avzájemné nedůvěry mezi lidmi. Strana kromě vlastních buněk využívala iplacené diskutéry zaměřené na konkrétní témata, stranický tisk, letáky iveřejné schůze. Slova jako „záškodník“, „nepřítel“, „najatý fašisty“ či „nepřítel lidu“ byla nedílnou součástí veřejných debat inovinových článků. Tato slovní manipulace, jejímž principům bude věnována jedna znásledujících kapitol, umožnila rozdělení společnosti do předem připravených umělých kategorií na loajální anepřátele. Ostatně něco velmi podobného zažívalo iČeskoslovensko po roce 1948, kdy bylo obyvatelstvo násilně auměle rozdělováno na pracující, kulaky, inteligenci adalší skupiny.

Ani tento postup nedoznal vprůběhu let výraznějšího vývoje. Idnes při procházení materiálů ruské propagandy nacházíme slova, jejichž opakování nejspíše nebude náhodné. Poměrně často můžeme narazit ina stejná klíčová slova, jaká se používala právě při stalinských čistkách. Kupříkladu narativ ofašistech je velmi obvyklý vruské propagandě věnované dění na Ukrajině.19 Anetřeba se omezovat jen na ruskou propagandu. Výčet doporučených anaopak zakázaných slov je obvyklou součástí marketingových strategií pro prodej různých produktů či služeb. Volba správných slov je také neodmyslitelnou atéměř zásadní součástí politických kampaní, vnichž hesla aproklamace hrají obrovskou roli.

Rusko pochopitelně nebylo jediným státem, který pochopil sílu propagandy. Západní země ji rovněž využívaly velmi zdařile. Velká Británie už vroce 1939, vpředvečer druhé světové války, založila ministerstvo informací, jehož posláním byla hlavně cenzura apropaganda.20 Díky cenzuře se ven dostávaly jen ty zprávy, které se hodily strategickým zájmům Británie anepodlamovaly bojovou morálku obyvatelstva.

Stejně propracované byly islogany aprojevy čelných politiků. Ostatně vyhlášení války Německu vprojevu premiéra Nevilla Chamberlaina bylo díky morálnímu apelu avizi boje proti zlu velmi efektní ukázkou propagandy. Na totéž pak svými projevy navázal Winston Churchill, oněmž se ostatně při více příležitostech říkalo, že „zmobilizoval angličtinu aposlal ji do bitvy“.21

Zkušenosti spropagandou acenzurou se Britům hodily idávno po druhé světové válce. Při válce oFalklandyJ se jim podařilo přivlastnit si celý mediální prostor. Jednoduše novináře naložili na své lodě aukázali jim jen to, co se jim hodilo. Tím pádem bylo veškeré zpravodajství okonfliktu plně vrežii Británie.22

Pozadu samozřejmě nezůstávaly ani Spojené státy. Ostatně vroce 1928 vydal Edward L. Bernays svou knihu Propaganda, která je dodnes často citovaným dílem voblasti PR, reklamy apropagandy.23 Bernays svou knihu začíná (kromě nesčetněkrát citovaného výroku oneviditelné vládě, která manipuluje veřejným míněním akterá je skutečnou vládou země) pozoruhodným tvrzením otom, že „cílevědomá arozumná manipulace snávyky anázory mas je důležitým prvkem demokratické společnosti.“24

Tento výrok je možné chápat více způsoby. Cyničtější interpretace bude taková, že demokracie zkrátka nebude fungovat, pokud se nebude dostatečné množství lidí neustále udržovat vnějakém bludu. Nicméně výrok je možné chápat itak, že aby demokracie fungovala, musí demokratický stát dostatečně srozumitelně vysvětlovat společnosti svou činnost asvůj význam, čímž dosáhne potřeby lidí tento stát zachovat av případě potřeby bránit. Dnes bychom vtakovém případě mluvili ostrategické komunikaci.

Bernaysovy poznatky zdařile využívala americká administrativa. Ostatně sám Bernays vprůběhu první světové války sloužil vtzv. Výboru pro veřejné informace, jehož posláním bylo přesvědčit americkou veřejnost, aby podporovala vstup USA do války.25

Během druhé světové války se propagandistická mašinérie USA rozjela naplno. Vznikly hned dva úřady spodobným posláním: Úřad strategických služeb aÚřad válečných informací. První znich se věnoval černé propagandě (tedy té, uníž nelze zjistit zdroj), druhý se věnoval bílé propagandě (tedy té oficiálně přiznané).26

Kšíření žádoucího obsahu se využívaly všechny dostupné kanály, od letáků anovin až po hollywoodské filmy. Pro distribuci letáků na nepřátelském území Spojené státy dokonce zkonstruovaly tzv. Monroe Bomb,K speciální bombu, která explodovala 300 metrů nad zemí aroznesla do okolí 80 tisíc letáků.27

Velmi známá je také nacistická propaganda, spojená spostavou Josepha Goebbelse,L říšského ministra propagandy. Největší pozornost na sebe samozřejmě strhává protižidovská propaganda, které se bude dotýkat několik následujících kapitol. Méně známá je však propaganda působící vzahraničí, konkrétně například vČeskoslovensku. Těsně před záborem pohraničí byly kvidění propagandistické filmy ukazující Sudety jako zemi, jejíž bezbranné obyvatelstvo terorizuje československá armáda.28 Propaganda měla za cíl rozvrátit Československo apřipravit Hitlerovi půdu pro „osvobození Sudet“.

Nacistická propagandistická díla (filmy, karikatury, dobové noviny adalší materiály) se dodnes vmuzeích ukazují jako svébytná ilustrace tehdejší doby apíše se onich iv řadě knih opropagandě amanipulaci. Propracovanost děl, jako byl Věčný židM či další podobné filmy, dodnes vyráží dech.

SVĚT BEZ HRANIC

Rozvoj médií proměnil zásadním způsobem charakter společnosti icharakter válek. První tzv. mediální válkou se stala první válka vPerském zálivu.N 29 Voblasti působilo obrovské množství novinářů, kteří své reportáže posílali do celého světa prakticky vreálném čase. Absolutní kontrola médií, která se podařila například Britům ve výše zmíněné válce oFalklandy, vzálivu nebyla možná. Ostatně iSaddám Husajn si moc médií uvědomoval adovolil novinářům zůstat vbombardovaném Bagdádu, aby celý svět viděl trosky města. Sliboval si od toho narušení soudržnosti spojenců asnížení veřejné podpory této válce.

To se příliš nezdařilo. Západ totiž nasazoval vlastní propagandu, která byla jednoduše účinnější než úsilí Saddáma Husajna. Často se požívaly například záběry zkamer umístěných na špičce tzv. chytrých bomb naváděných laserem, které sobrovskou přesností našly svůj cíl azničily jej takřka bez dopadů na civilní obyvatelstvo. Tyto záběry byly součástí západní propagandy, protože se postupně ukázalo, že tyto tzv. chytré bomby představovaly jen asi osm procent zbraňových systémů použitých proti Iráčanům. Drtivá většina munice byly obyčejné bomby, které zničily vše, co jim přišlo do cesty.30

Ještě větší rozmach propagandy však přinesl internet. První válkou, vníž sehrál internet větší roli, byl konflikt vKosovu.O 31 Kosovská osvobozenecká armáda si vytvořila vlastní webové stránky apo přerušení rozhlasového vysílání šířila svůj pohled na konflikt prostřednictvím internetu. To samé dělali iSrbové, kteří kyberprostor využívali kútokům proti Severoatlantické alianci. Mezinárodní boje se tak definitivně přesunuly na internet.

Živým důkazem je istále aktuální válka proti terorismu. Typické akce teroristů, jakými byly útok na americká dvojčata z11. září 2001, mnohem starší teroristické útoky německé RAF či skupiny Černé září, nebo ze současné doby útok teroristů na redakci francouzského časopisu Charlie Hebdo, způsobují ve srovnání skonvenčními válkami výrazně nižší ztráty. Jejich psychologický amediální efekt je však obrovský.

Dobře to věděla iteroristická organizace Islámský stát,P která svou propagandu šíří všemi dostupnými kanály, zejména po internetu. Známá jsou kupříkladu videa spopravami zajatců či zdobytí různých strategických míst, která ukazují džihádisty jako hrdiny.

Islamisté považují propagandu za natolik důležitou, že pro ni vytvořili dokonce speciální manuál.32 Více než padesátistránkový dokument varabštině popisuje roli médií vaktuální válce aposkytuje srozumitelné návody, jak se vtomto prostředí pohybovat. Ostatně odůležitosti médií pro dnešní teroristy více než dost vypovídá následující citát ztohoto dokumentu: „Jsme vbitvě avíce než polovina této bitvy se odehrává na bitevním poli médií.“

Internet amédia pochopitelně nejsou jen zbraněmi teroristů. Obrovský význam přikládají světu informací třeba Rusové, kteří pro tyto účely mají několik oficiálních doktrín, onichž bude řeč vdalších částech knihy. Orizicích, která informační adezinformační útoky představují pro Českou republiku, se každoročně ve veřejných částech svých výročních zpráv zmiňují naše zpravodajské služby, ať už se jedná oBezpečnostní informační službu33 či Vojenské zpravodajství34.

ZÁVĚREM