Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jeannine Mik, Sandra Teml-Jetter

Maminko, nekřič!
Jak zkrotit emoce a porozumět dětem

Přeloženo z německého originálu knihy Jeannine Mik a Sandry Teml-Jetter Mama, nicht schreien!, vydaného nakladatelstvím Kösel Verlag, Mnichov, Německo, 2019.
Original title: Mama, nicht schreien!: Liebevoll bleiben bei Stress, Wut und starken Gefühlen by Jeannine Mik and Sandra Teml-Jetter
© 2019 by Kösel Verlag, München, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7688. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Hana Borovská, Ph.D.
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Ilustrace v knížce Zuzana Böhmová
Počet stran 192
První vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1676-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1675-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2436-7 (print)

O autorkách

Jeannine Mik působí jako diplomovaná trenérka komunikace v oblasti vzdělávání dospělých a je zakladatelkou vídeňského Centra pro vědomé rodičovství. Od roku 2014 píše jeden z nejúspěšnějších rodičovských blogů v Německu a Rakousku Mini and Me (www.mini-and-me.com).

Sandra Teml-Jetter pracuje jako koučka pro jednotlivce i páry a jako rodinná a rodičovská poradkyně. Kvalifikaci si prohlubovala např. u dánského rodinného psychologa Jespera Juula a amerického psychologa a sexuálního terapeuta Davida Schnarcha. Vede vlastní poradenskou praxi pro rodiny Wertschätzungszone (Zóna vzájemného uznání) a vytrvale se snaží napomáhat změnám emocionálního klimatu v rodinách.

Úvod:
Přání versus skutečnost aneb Vítejte v životě!

Život nám jako matkám přináší tak překrásné okamžiky! Chvíle, které se nás tak hluboce dotýkají, až nám berou dech a dohánějí nás k slzám. Chvíle, kdy pozorujeme své děti, jak jsou zabrané do hry a zcela pohroužené do sebe, nebo když vyhledávají naši blízkost a vyjadřují nám svou náklonnost. Jejich drobné ručky toho tolik dovedou! Jejich velké, zvědavé oči vše se zájmem pozorují a nad vším žasnou. Jejich dušička je tak čistá a nepředpojatá. A jejich nespoutaná, silná vůle nezná strach. Je to tak fascinující!

Ale proč je to všechno někdy zároveň tak neuvěřitelně těžké? Jak je možné, že nás tento malý, dokonalý človíček, který je našemu srdci tak drahý, dokáže dohnat až na pokraj šílenství? Chceme být těmi nejlepšími matkami, jakými jen můžeme, a přesto jsme často bezradné. Někdy jsme dokonce zaskočeny samy sebou a svou neschopností zůstat laskavé, přestože bychom si to tolik přály! Co si jen počít se všemi těmi pocity? Co nám brání žít a milovat tak, jak bychom opravdu chtěly?

Brání nám v tom mnoho věcí. Ale v drtivé většině případů to není naše dítě, které nás promění v bouřící sopku, jež hrozí každým okamžikem vybuchnout, nebo rovnou v jednom kuse chrlí lávu. Děti bývají často spouštěčem, nikoli příčinou. Když ale není na vině naše dítě, tak co vlastně?

Zkuste si vzpomenout na své dětství, na ty nejdůležitější první roky formující váš život, na lidi kolem vás, kteří vám možná nevěnovali dostatek lásky a důvěry, jež jste tak naléhavě potřebovaly. Zamyslete se nad tím, v jakých podmínkách jste vyrůstaly, v jakých nyní žijete, nad všedními dny, které bývají skličující a vysávají z vás sílu, nad veškerým stresem, kterým jste obklopeny. Přemýšlejte také o svých vztazích – o těch, které máte, o těch, které ztroskotaly, i o těch, které byste si přály mít. To vše v sobě nosíte, tyto myšlenky a prožitky vás stále provázejí, přestože si to vůbec nemusíte uvědomovat.

Náš každodenní život se podobá nedokončenému staveništi. Zažíváme stres v práci, stres doma, všichni něco chtějí a nějak už nám nezbývá čas učinit jakžtakž šťastnými druhé, natož samy sebe. Jak to všechno zvládnout? Jak unést všechna ta břemena, uspokojit sebe, své vlastní nároky, a ještě k tomu i nároky druhých? To skutečně není vždy snadné. A je naprosto pochopitelné, že něco nezvládáme, že není vždy vše dokonalé.

Dobrá zpráva je, že je to tak v pořádku. Opravdu. Takový je život. Stále před nás staví nové a nové výzvy, prostě jen tak, neplánovaně. Díky nim můžeme neustále růst a objevovat samy sebe. Můžeme odvážně prozkoumávat nové věci a ty staré buď zachovat, pokud se nám ještě hodí, nebo opustit, pokud už nejsou v souladu s tím, jak chceme utvářet svůj současný život. Ale co když se to celé sesype? Co když je toho na našem staveništi nedokončeného příliš mnoho a výzvy se nám zdají příliš náročné? A co když se to negativně promítne do našich vztahů s lidmi, kteří nám jsou nejblíž? Pokud jsme v jednom kuse vystresované a máme kvůli tomu často problém zachovat si vlídnost, je nutné něco změnit.

A teď ta špatná zpráva: Dokud se cítíme jako oběti okolností, nic se nezmění. Jestliže chceme žít vědomě, musíme přestat být pouhými oběťmi a stát se aktivními tvůrkyněmi. K tomu potřebujeme převzít zodpovědnost za svůj život. A odvahu, hodně odvahy. A taky lásku. Tohle všechno v sobě musíme probudit, musí se to stát naší vnitřní součástí. Stále znovu se na své cestě ptejme samy sebe: Jaká chci být teď? Líbím se sama sobě, když dělám tohle? Jak chci žít? Jdu správným směrem? Odpovídá to, co právě dělám, mojí vizi? A pokud ne, co mohu teď změnit, abych se jí opět přiblížila? Musíme se odvážit jednat. Hledat řešení, kterému budeme důvěřovat, které nám bude vyhovovat a bude pro nás prospěšné a přínosné.

Budeme-li tuto myšlenku dále rozvíjet, zjistíme, že přestože všechna traumata a nepříjemné zážitky, jak minulé, tak i ty současné, jsou skutečné, dokážeme za ně převzít zodpovědnost. Nebo možná právě proto. Život nás vyzývá, abychom začaly aktivně jednat, namísto toho, abychom vše jen pasivně snášely. Nebudeme ale mít úspěch, pokud se zaměříme na vnější svět a budeme se snažit ovlivňovat či řešit záležitosti, které jsou mimo náš dosah, závisejí na druhých a u kterých při bližším pohledu zjistíme, že nám do nich vlastně nic není. To nás vysává, odvádí to naši pozornost od sebe samých a od blízkých lidí, na které bychom se měly soustředit. „Bože, dej mi klid, abych přijímal věci, které změnit nemohu, odvahu, abych měnil věci, které měnit mohu, a moudrost, abych je uměl od sebe odlišit.“ Ať už tato moudrá slova řekl kdokoli, měl pravdu.

To nás přivádí k vám, k vašemu dítěti a k otázce: Co můžete udělat teď a tady, abyste si dokázala udržet vlídnost a laskavost i ve vypjatých situacích? Jak se můžete celkově uvolnit a dosáhnout bodu, kdy vás situace, kvůli které jste dříve mohla vyletět z kůže, vůbec nevyvede z rovnováhy? Musíte přestat s realitou bojovat, místo toho se s ní naučte správně zacházet.

Je potřeba, abyste svůj osobní „kufřík zdrojů“ naplnila znalostmi a schopnostmi, díky kterým dokážete:

•jasně vnímat i při velkém stresovém vypětí,

•neztrácet „spojení“ sama se sebou

•nebo ho znovu navázat, když toho začnete mít až nad hlavu.

Měla byste se naučit rozpoznat, co se ve vás právě odehrává. V jaké chvíli přestáváte jednat vědomě? Co se vám váš hněv snaží ve skutečnosti naznačit? Vyžaduje to procvičování a sebereflexi, ale krok po kroku dokážete pomocí vhodně vybraných impulzů najít cestu zpět ke svému středu – a to dříve, než vás vlna emocí zcela zaplaví. Proto se budete učit pracovat se svým tělem a s tím, jak své tělo vnímáte. Až v jednu chvíli ucítíte, jak se uvnitř měníte a ožívá ve vás něco příjemného: zpočátku možná neznámého či nezvyklého, ale správného.

Není divu, že je pro mnoho rodičů obtížné naladit se na své dítě a vybudovat si s ním udržitelné spojení. Pokud nevnímáte ani sama sebe, nejste na sebe napojená, jak byste mohla být ve spojení s někým jiným? Jestliže jste ztratila svůj vnitřní kompas, jak chcete správně vést své dítě? Jak byste mu mohla naslouchat, když nedokážete naslouchat sama sobě?

Pokud chcete své rodičovství prožívat vědomě a opravdově, musíte navázat spojení sama se sebou, znovu nalézt svůj vnitřní kompas a naučit se naslouchat sama sobě. Abyste byla spokojenější a šťastnější ve vztahu k sobě i ke svému dítěti a aby se vám podařilo dosáhnout hlubších změn, zveme vás na napínavou cestu sebepoznávání.

Nepřestávejte se dívat kolem sebe, zároveň ale zaměřte svou pozornost na své nitro, abyste se naučila jednat vědomě a bděle. „The way out is the way in,“ říká Katie Byron, americká spisovatelka a zakladatelka metody The Work, založené na dotazování a analyzování myšlenek. I já věřím, že přesně o to tu jde. Cesta ven vede skrze vaše nitro. Směrem k sobě samé. Za vaši vnější fasádu, kde se skrývá vaše ego.

Podaří-li se vám ve vypjatých situacích navzdory stresu, vzteku a dalším silným emocím zůstat v kontaktu sama se sebou nebo se k sobě včas vrátit, vytvoříte tím bohatou a výživnou půdu pro pěstování úspěšného vztahu k sobě i svému dítěti. Pak vás ani vaše vlastní emoce ani emoce vašeho dítěte nikdy úplně nepřeválcují, nezaplaví vás jako nezkrotná vlna a nebudete se s nimi muset přetlačovat. Naopak je uvidíte jasněji, budete je plně vnímat a dokážete se s nimi vypořádat. Jako surfař, který očekává velkou vlnu, sbírá veškerou svou odvahu a pak se po ní sveze, jak nejlépe umí. Budete cítit obavy, ale rozhodnete se pro lásku. Pokaždé znovu a znovu.

Cesta k odpovědím, které hledáte, se bude podobat spíše horské kamenité stezce než rovné vyasfaltované silnici. Nejsou na ní žádné zkratky, zato je plná úskalí a nástrah. Nakonec vás však dovede zpět k vašemu vnitřnímu já, k harmonickému spojení se sebou, do místa uvnitř vás, ze kterého se můžete s láskou a laskavostí obracet na druhé. Zažijete sama sebe jako maják, který nabízí jistotu a ukazuje směr. Jako maják, kterým chcete pro své dítě být. Buďte hrdá na každou zvládnutou etapu a věřte, že vaše dítě je už nyní něčím víc, než čím se možná ve vašich očích teprve má stát. Prostřednictvím této knihy vás na části této cesty budeme doprovázet.

Čas na úklid: Jak si vědomě uspořádat život

Ajedna žena, která držela vnáručí nemluvně, řekla: „Promluv knám odětech.“

Aon pravil: „Vaše děti nejsou vašimi dětmi.

Jsou syny adcerami Života, toužícího po sobě samém.

Přicházejí skrze vás, ale ne od vás.

Atřebaže jsou svámi, přece vám nepatří.

Můžete jim dát svou lásku, ne však své myšlenky, neboť ony mají své vlastní myšlenky.

Můžete dát domov jejich tělům, ne však jejich duším, neboť jejich duše přebývají vdomově zítřka, který vy nemůžete navštívit dokonce ani ve svých snech.

Můžete se snažit být jako ony, nepokoušejte se však učinit je podobné sobě.

Neboť život nekráčí zpět anezastavuje se uvčerejška.

Jste luky, znichž jsou vaše děti vystřelovány jako živé šípy.

Lučištník vidí na stezce nekonečna terč, napíná vás svou silou, aby jeho šípy letěly rychle adaleko.

Ať napínání rukou Lučištníka je pro vás radostí.

Neboť jak miluje šíp, který letí, tak miluje také luk, který je pevný.“

Chalíl Džibrán1

To je všechno moc pěkné, zní to tak poeticky, že nám při čtení bezděčně uklouzne nadšené: „Ano, přesně tak to chci.“ Ale buďme upřímní: Jak je to vlastně semocemi? Jak se vám snimi daří zacházet? Není to spíš tak, že jste se je naučila potlačovat auž dlouhou dobu tak žijete? Určitě byste dokázala vyjmenovat řadu metod, několik chytrých opěrných pilířů nebo sestavit plán, jak se zbodu Adostat přímo do bodu B, avše bude navenek vypadat skvěle. Můžeme se tvářit, že existují snadná řešení, která se hodí pro všechny. Ale to by byla lež.

Budete-li hledat na internetu, naleznete spoustu rad atipů, jak zvládat stres. Jakmile vycítíte, že každou chvíli vybuchnete– což už je samo osobě velké umění, protože většina lidí to předem nepozná –, můžete například počítat od jedné do deseti. Pokud vám to takto funguje avy jste schopna během počítání svůj vztek vnímat a„ustát“ svoje emoce, které následně odplynou, pak je to skvělé. Blahopřejeme! My však žádnou matku, která by to dokázala, neznáme. Při své práci se setkáváme spíše se snaživými mámami, které zažívají pocit selhání právě proto, že jim tento postup nefunguje. Nedokážou použít tyto jednoduché rady, které se tak příjemně poslouchají. Anemají ani ponětí, jak dosáhnout toho, aby vycítily příchod svého hněvu dříve, než je naprosto převálcuje. Buď necítí nic, nebo jsou jejich emoce už příliš silné.

Pokud jako máma dokážete používat počítání, vnímáte přitom svůj hněv azároveň jej neodmítáte, pak je to skvělé. Zkušenost nám však ukazuje, že většina lidí, kteří zkoušejí počítat, soustředí svou pozornost na čísla, ane na své tělo. Nejsou vůbec ve spojení sami se sebou, místo toho jen odsouvají řešení situace. Počítání, stejně jako třeba křik, není zdravým řešením. Žádná ztěchto dvou reakcí nemá nic společného snavázáním kontaktu se sebou samou, aproto není ani jedna znich vhodnou asmysluplnou strategií, jak pracovat svlastními emocemi. Vobou případech se emocím vyhýbáte abojujete proti tomu, co je. Tak se však nenaučíte konstruktivně zacházet sesvými emocemi ani nezjistíte, co vám chce váš vztek vlastně říct. Aproto ani nemůžete ukázat svému dítěti, jak má zacházet se svými emocemi. Naučíte ho jen, jak emoce potlačovat.

Chcete-li být dlouhodobě uvolněnější ašťastnější, je nutné, abyste lépe poznala sama sebe aznovu navázala spojení se svým tělem, se svými pocity ase svou vůlí audělala odpovídající změny. Proveďte velkou „životní inventuru“. Změňte věci od základu, nestačí jen tu atam něco poupravit. Stojíte totiž před opravdu velkým problémem. Kdyby bylo všechno vpořádku, byla byste zcela vědomá, ve spojení sama se sebou, nekřičela byste anepoužívala nejrůznější destruktivní strategie ke zvládnutísvých nepříjemných emocí. Těžko se znás všech stanou osvícené matky, které zcela spočívají samy vsobě– to si, upřímně řečeno, vzhledem knáročnosti života sdětmi neumíme ani představit. Přesto má jistě smysl prorazit starou, tuhou skořápku, která brání našemu dalšímu rozvoji.

Dobrou výchovu nepoznáme na dětech, ale na rodičích. Pokud tedy vtéto knize hledáte tipy atriky, kterými byste změnila chování svého dítěte, pak vás musíme zklamat. Vaše dítě už je samo sebou. Možná není vždycky takové, jak byste si přála, ale oto naštěstí ani nejde. Změnit se musíte vy, dospělá. Stát se celistvou. Stát se plně sama sebou. Vědomé rodičovství vás přivede zpět ksobě samé.

Když vám do života vstoupí děti avykročíte na cestu rodičovství, často zažíváte situace, vnichž váháte, jestli se přiklonit na stranu srdce, nebo rozumu. Jak máte jednat? Jak se rozhodnout? Co je teď „správné“? Co musíte, co můžete aco byste měla udělat? Přitom je pro vás zásadní tento poznatek: Vaše dítě není žádné vaše malé já, žádná zmenšená verze vás samotné. Je to samostatný lidský jedinec svlastním duchem avlastní osobností. Proto je zásadní oddělovat osobnost rodiče od osobnosti dítěte. Vaše dítě vám nepatří! Není vaším majetkem. Pokud si to vhloubi svého nitra uvědomíte, můžete své dítě doprovázet tak, jak to potřebuje ono, anebudete ho ohýbat do formy, okteré se domníváme, že je správná.2

Většina rodičů chce pro své děti „to nejlepší“. Někteří rodiče to tak bohužel nevnímají, my se zde ale obracíme na ty, kdo to myslí opravdu upřímně. Oslovujeme tedy přímo vás. Pokud se snažíte dát svým dětem to nejlepší zvašeho subjektivního pohledu, může se stát, že vám uniká něco důležitého. Totiž právo vašich dětí být zcela samy sebou, svou vlastní individualitou avést takový život, který odpovídá jejich osobnosti aduchu.

Chcete-li láskyplně avědomě doprovázet své dítě na jeho cestě, nesmíte zůstávat na povrchu, ale musíte se ponořit do hloubky. Jinak byste totiž vůbec neviděla, co musíte změnit vy sama, abyste byla skutečně dobrým průvodcem aaby se vám podařilo vytvořit si svaším potomkem pěkný vztah. Teprve až zjistíte, kdo aco vám vlastně brání žít amilovat tak, jak si skutečně přejete, můžete si začít dělat ve svém životě pořádek. Při všech našich úvahách jde nakonec oto, abyste se naučila jednat ahledat řešení vklidu anaplněna důvěrou.

Podívejme se nejprve na to, co vás stresuje aco vyčerpává vaši energii. Jakmile začnete přemýšlet nad tím, co jsou vaše stresory, asi se vám před očima objeví obraz vašeho dítěte, které právě proměnilo kuchyni vbitevní pole, vyžadovalo včera dvě hodiny uspávání nebo rozmazalo celý obsah láhve stělovým mlékem po podlaze vobýváku. Zkuste teď vzít na vědomí jeden základní předpoklad. To, co právě prožíváte ajak se chováte při stresové zátěži, nemá nic společného svaším dítětem. Vaše dítě možná přidalo poslední kapku do přetékajícího poháru, ale za to, že už byl pohár plný, jste zodpovědná vy sama.

Jako matka nemáte za úkol změnit své dítě tak, aby splňovalo vaše představy aočekávání. Na co se tedy zaměřit? Kde začít? Co prozkoumat? Například vaše představy olásce, oštěstí, otom, jak to má „správně“ být. Vaše nároky na sebe sama ana druhé, vaše pojetí úspěchu, vaši práci, váš time management ivaše vztahy. Co všechno se musí změnit, abyste zase mohla volně dýchat? Jak velkou horu povinností musíte zvládat? Askutečně musíte?

Je na vás, abyste převzala iniciativu avypořádala se se vším, co příliš vyčerpává vaše zdroje. Jinak vám nakonec nezbydou žádné na to, abyste při dalším záchvatu vzteku svého dítěte zůstala jakžtakž vklidu. Abyste zabránila proměně komára ve velblouda. Přirozeně přitom můžete pociťovat strach znového aneznámého. To je vpořádku. Jen mu nedovolte převzít kormidlo.

Dobře víme, že se nedá změnit všechno. Ale mnohé ano. Věci, které právě teď změnit nelze, můžete přijmout spostojem: „Prostě je to tak. Ajá stím teď musím nějak pracovat.“ Vědomě to přijměte jako výzvu. Chcete-li vědomě utvářet svůj život, je třeba, abyste si stále znovu kladla otázku: „Jak chci žít?“ Někdy může být opravdu hodně těžké nalézt na tuto otázku upřímnou odpověď. Vneposlední řadě iproto, že umnohých znás byla vlastní vůle nenápadně potlačována už od školky. Nemusel se za tím skrývat žádný zlý úmysl, je to prostě výsledek běžné výchovy posledních desetiletí.

Tato kniha vás zve na cestu, na níž můžete znovu objevovat, co od života skutečně chcete, azároveň respektovat přání svého dítěte. To samozřejmě neznamená, že byste měla pokaždé slepě následovat to, co chce vaše dítě nebo někdo jiný. Jde spíše oschopnost vklidu snést, že někteří lidé mají odlišná přání, přijmout to a„nechat to být“.

Víme, že obraz, který zde chceme namalovat, je opravdu velký. Ale zůstaly bychom jen na povrchu, kdybychom vám vtéto knize nabídly pouze tipy atriky, které můžete použít přímo při stresové zátěži. Nedosáhly bychom tím žádných hlubších změn. Knim je zapotřebí nahlédnout do vlastního nitra aprovést sebereflexi. Konfrontovat se sama se sebou. To znamená, že se uvidíte taková, jaká skutečně jste, abudete přemýšlet otom, jak se chováte. „Co právě dělám? Chci být taková? Jak se chovám? Proč mi připadá tak obtížné něco změnit? Co bych udělala, kdybych neměla vůbec žádný strach? Jakou cenu musím zaplatit, abych se zbavila očekávání? Jsem na to skutečně připravená?“ Takový vnitřní dialog je nutný, abyste převzala zodpovědnost za sebe asvé jednání amohla učinit nová rozhodnutí.

Bude také nezbytné, abyste se sodvahou podívala na vnější svět azaměřila se přitom na to, kdo nebo co ajak vás (zde)formovalo, aabyste tomu čelila. Může to znamenat, že budete muset přestat spřikrášlováním minulosti apřijmout následky, které pro vás dodnes plynou zvašich zážitků azkušeností. To, co bylo ve vaší rodině avdobě, kdy jste se narodila, považováno za „normální“, pro vás nemuselo být dobré.

Pokud byste zůstala jen na povrchu anekopala hlouběji nebo pokud byste kzacházení svaším vztekem adalšími emocemi používala zastaralé metody sdomnělou všeobecnou platností, pak byste inadále přenechávala řízení autopilotovi. Vlastně byste jen zvolila jinou strategii, jinou trasu, ale tím, kdo říká, kam máte jet, byste stále nebyla vy sama, nýbrž strojový hlas automatickénavigace. Považujeme za chvályhodné, že maminky poskakují, zpívají nebo počítají pozpátku od deseti do jedné, aby nevybuchly (avěřte nám, to všechno jsme také samy vyzkoušely). Jsme však skálopevně přesvědčené otom, že je nezbytně nutný celkový rozbor vašich životních okolností, abyste své ženství amateřství prožívala vědomě. Acítila se přitom dobře!

Proto se vtéto knize podíváme na celou věc ze dvou úhlů. Jednak si rozebereme situace, které podporují rodičovský hněv ajiné nepříjemné silné emoce. Chceme vám dodat různé impulzy, které můžete postupně proměnit ve schopnosti, jež vám pomohou projít náročnými situacemi. Připravili jsme pro vás takříkajíc „kufřík snástroji“, řemeslníkem však budete vy sama. Kufřík obsahuje návody kreflexi aužitečné nástroje, sjejichž pomocí můžete znovu navázat kontakt se svým tělem. Ten totiž ve stresových situacích ztrácíme jako první. Potom je třeba „vystavit stopku“ avrátit se do „teď“.

Za druhé se podíváme na témata, která již byla zmíněna výše: na podmínky, vjakých žijete, apředevším na vaše vztahy. Projdeme si například vaše zážitky slidmi, kteří vás formovali– amožná zjistíte, že právě zde leží odpovědi, které hledáte. Je těžké být ve stresu laskavá kvlastnímu dítěti, pokud vaše vnitřní dítě křičí ještě hlasitěji než to skutečné. Intenzivní, někdy až traumatické zážitky zraného dětství se ukládají hluboko dopaměti našeho těla– sice si je vědomě nevybavujeme, ale naše podvědomí na ně nikdy nezapomene. Apřitom právě během soužití sdětmi se aktivuje mnoho spouštěčů, které mohou vaše uložené vzpomínky opět vytáhnout na povrch.

Posvítíme si také na vaše současné vztahy. Jak se chováte ke svému partnerovi? Pracujete společně jako tým? Trávíte čas slidmi kolem vás, protože chcete, nebo proto, že to vnímáte jako svou povinnost? Jaké „vysavače energie“ (spolu)zásobujete? Chceme vám ukázat, jak může vypadat aktivní vytváření vztahů aco je ktomu zapotřebí. Budeme se také zabývat otázkou, zda dokážete říct „ne“, když to tak cítíte. Neradi působíme zklamání lidem, kteří jsou nám blízcí. Amůžete se snažit jim vyhovět včemkoliv– dokud to nebude znamenat „ne“ vám samotným.

Tento komplexní pohled na věc je podle nás nezbytný, pokud je naším cílem, abyste ipři stresové zátěži, když cítíte hněv adalší silné emoce, častěji dokázala zůstat vlídná ajakžtakž uvolněná. Nebo ještě přesněji: pokud chcete se svými pocity zacházet vědomě, aniž by vás úplně převálcovaly. Jestliže se totiž ocitnete vnouzové situaci, jsou možnosti pro vaše jednání omezené, ne-li téměř nulové. Proto je tato rozsáhlá životní inventura nutná. Pouze tehdy, daří-li se dobře vám, se může skutečně dobře dařit ivašemu dítěti. Pečujte osebe. Jste důležitá. Učiňte ze svého zdraví aosobního štěstí svoji prioritu. To není egoismus, ale naprostá nutnost.

Konečného cíle, který máme na mysli, nelze dosáhnout hned. Zůstává otázkou, zda ho vůbec někdy dosáhnete. Vědomý rodič, sjakým se setkáváme vsouvislosti svědomým rodičovstvím, může vyrůst pouze ztoho méně vědomého. Proto jde mnohem spíše ocestu, kterou kráčíte, oproces, kterému se vystavíte. Můžeme vám nabídnout nástroje, které nám vyhovují aprospívají. Avy si znich můžete sama vybrat, co je pro vás nejvhodnější. Zařaďte si je do své sbírky teprve tehdy, až se vám opravdu osvědčí.

Jsou tu ovšem jisté ingredience, bez nichž se neobejdete, pokud chcete žít takový život, jaký si přejete. Budete muset přestat dávat automaticky na první místo ostatní (děti, rodiče, partnera) aza každou cenu se starat ojejich dobrý pocit. Budete muset láskyplně pozorovat sebe sama adávat si vlídnou zpětnou vazbu. Budete si muset dovolit dělat chyby, abyste se znich poučila. Budete potřebovat mnoho času pro sebe (amožná odborníka, který by vám byl průvodcem), abyste se mohla zabývat sama sebou.

Být rodičem je proces. Je to cesta, kterou si musíte sama vyšlapat. Rodičovství avztahy se učíme za pochodu. Tato kniha může být součástí vaší cesty rodičovstvím. Jdete svou cestou společně se svým dítětem aono se od vás učí, jak lze také jít životem. Pak ale najde– dříve, než si myslíte– svou vlastní cestu. Přeroste vás abude rychlejší než vy právě proto, že jste mu toho oživotě už tolik ukázali.

Infobox: Odborná pomoc

Na tomto místě bychom vás rády upozornily, že obsah této knihy vás může dovést až na vaše hranice. Pokud budete mít pocit, že je toho na vás moc asama to nezvládnete, považujeme za smysluplné anutné, abyste vyhledala odbornou pomoc.

Jak používat tuto knihu

Tato kniha volá po tom, abyste ji používala. Obsahuje mnoho námětů, příkladů acvičení, kterými se můžete inspirovat, použít je ksebereflexi ataké je prakticky vyzkoušet. Budeme mít velkou radost, pokud se zknihy stane vaše věrná průvodkyně.

•Pokud chcete, mějte po ruce připravenou obyčejnou tužku nebo propisku. Výhoda tužky je vtom, že můžete později své odpovědi vygumovat avjiné životní situaci avjiném rozpoložení na otázky odpovědět znovu. Nechcete-li psát přímo do knihy, použijte sešit. Budete pak moci knihu půjčit dalším lidem.

•Zůstaňte otevřená. Zkoumejte kriticky naše výroky anebojte se cokoli zpochybnit. Mějte odvahu nalézt své vlastní osobní odpovědi!

•Na jednotlivá cvičení si vyhraďte dostatek času. Snažily jsme se všechny situace použité vpříkladech popsat co nejsrozumitelněji adostatečně bohatě, aby pro vás byly snadno pochopitelné aaby nebylo zapotřebí žádných expertů pro jejich výklad. Ato ivpřípadech, kdy hovoříme ovztahové dynamice nebo olidském mozku. Některé myšlenky apodněty vás však budou vyzývat kaktivitě, ksebereflexi, kpřehodnocení vlastních postojů či ktomu, abyste si zviditelnila, jak funguje dynamika ve vašich vztazích.

Přejeme vám při čtení této knihy mnoho radosti aobohacujícího poznání!