Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

KNOW‑HOW LEKTORA KLINICKÉ PRAXE

Autorky:
PhDr. Martina Reľovská, PhD., Katedra urgentnej zdravotnej starostlivosti Fakulty zdravotníckych odborov Prešovskej univerzity v Prešove
PhDr. Slávka Mrosková, PhD., Katedra ošetrovateľstva Fakulty zdravotníckych odborov Prešovskej univerzity v Prešove
Ing. Bc. Danka Boguská, PhD., MSc., Katedra urgentnej zdravotnej starostlivosti Fakulty zdravotníckych odborov Prešovskej univerzity v Prešove

Recenzentky:
doc. PhDr. Lucia Dimunová, PhD.
PhDr. Mgr. Pavla Kudlová, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © depositphotos.com, 2020

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7839. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 112
1. vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1965-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1964-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2219-6 (print)

Poděkování

Velký dík patří manželům
Štefánii a Štefanovi Kandráčovým
za jejich obětavou a laskavou pomoc
při tvorbě této knihy.

Úvod

„Stále se učím.“

Výrok 87letého Michelangela Buonarrotiho

Vzdělávání je neustálá, celoživotní, nikdy nekončící činnost, která provází člověka celým jeho životem. Má obohacující charakter, jeho cílem je nabytí nových poznatků, zkušeností, praktických dovedností a v neposlední řadě i formování morálních, etických, osobnostních vlastností jedince.

Vzdělávání v profesně orientovaných oborech je složitou a náročnou cestou, a to nejen pro studenta, ale i pro jeho učitele – lektora či mentora. Specifickou oblastí vzdělávání v nelékařských zdravotnických oborech je nutnost transformace teoretických znalostí a dovedností nabytých v demonstračních, simulovaných podmínkách do klinické praxe. Proces vzdělávání v klinickém prostředí je pro lektora velmi náročný a odlišný oproti klasickému vzdělávání ve školním prostředí vzdělávací instituce. Vzdělávání již není pouze o vztahu lektor–student, ale do interakce vstupují jednotliví členové zdravotnického týmu, samotný pacient a jeho rodina, jakož i klinické prostředí, které se neustále mění a není možné plně předvídat jeho změny. V tomto složitém postavení si lektor klinické výuky klade otázky, jak maximálně využít možnosti, které mu každý klinický den se studenty nabízí, jak porozumět chování studenta v klinickém prostředí, jak rozpoznat problémové situace, jak je co nejefektivněji vyřešit, jak efektivně formovat profesionální osobnost budoucího zdravotníka.

Publikace je primárně určena pro začínající lektory klinické praxe. Počáteční fáze vzdělávání studentů jsou složité, protože jsou na lektora kladeny náročné úkoly a očekávání ze strany zaměstnavatele, studenta a v neposlední řadě ze strany vedení zdravotnického oddělení, ve kterém se klinická výuka realizuje. Samozřejmě inspiraci v této publikaci mohou najít i zkušenější lektoři klinické praxe.

Publikace je výsledkem nejen studia odborné literatury, ale i širokého spektra osobních zkušeností, příjemných i problémových situací prožitých autory při výuce klinické praxe na různých odděleních. Problematika výuky v klinické praxi je analyzována ve více knižních titulech, avšak praktické návody vedení klinické praxe pro lektory v takové podobě, jak ji předkládáme, jsou prezentovány minimálně. Naším cílem bylo tuto mezeru vyplnit.

1Teoretická východiska klinické praxe

Klinická praxe má v nelékařských zdravotnických oborech své nezastupitelné místo, na což poukazuje vysoká hodinová dotace věnovaná praktické výuce. Následující kapitoly představují úvod do problematiky klinické výuky se zaměřením na cíle, které by měly být naplněny během vzdělávání v klinickém prostředí.

1.1Klinická praxe v kontextu vzdělávání

Teorie a praxe v ošetřovatelství je zaměřena na poskytování komplexní a kvalitní ošetřovatelské péče a naplňování bio-psycho-sociálních a spirituálních potřeb jedinců ve zdraví i nemoci. Tento požadavek se odráží ve vysokých nárocích na osobnost zdravotnického pracovníka. Z toho vyplývá, že student ošetřovatelství a příbuzných nelékařských zdravotnických oborů by se měl v procesu vzdělávání naučit rozvíjet kognitivní, psychomotorické, interpersonální a organizační dovednosti při současném utváření hodnot a přístupu k práci. Významnou roli v tomto procesu hraje výuka klinické praxe (Reilly, Obermann, 1999).

Klinická praxe vychází z teorie ošetřovatelství, navzájem se v ní propojují a konfrontují teoretické znalosti a reálné praktické situace s následným ověřením získaných dovedností. Během její realizace se kladou základy profesní socializace a adaptace ve smyslu učení k samostatnosti, odpovědnosti či práci v týmu (Rohlíková, Vejvodová, 2012). Student se tak připravuje na své životní povolání (Kuberová, 2010).

V návaznosti na to je nezbytné, aby zdravotnické vzdělávací instituce měly organizovanou a metodicky dobře vedenou klinickou praxi (Podlahová, 2012; Rohlíková, Vejvodová, 2012).

1.2Cíle klinické praxe

■Aplikovat teoretické poznatky do konkrétní klinické situace pacienta. Využít kritické myšlení při návrhu a realizaci plánu individuální ošetřovatelské péče.

■Rozvíjet komunikační dovednosti při práci s pacienty, jejich rodinami a zdravotnickými profesionály. Zvládnout široké spektrum komunikačních strategií a z toho si vybrat potřebné dovednosti pro zvládnutí specifické situace s pacientem. Ovládat rozhovor, poradenství a edukaci pacienta i jeho rodiny. Delegovat činnosti a přebírat delegování od jiných pro zachování kontinuity péče. Přesně a jasně komunikovat, efektivně a citlivě používat neverbální komunikaci. Učit se nejprve myslet a teprve potom mluvit.

■Kvalitně a holisticky poskytovat pacientovi ošetřovatelskou péči. Znamená to víc než jen technicky dobře zvládnout výkon, je třeba souběžně zvládnout technickou zručnost s ohleduplným chováním a využitím kritického myšlení, aby se z „jak to udělat“ stal přístup „celostního výkonu, obrazu o daném pacientovi“.

■Komplexně vnímat pacienta s jeho sociálním pozadím a podmínkami, ze kterých vzešel a do kterých se vrací. Vnímat všechny signály, jež pacient vysílá, správně je vyhodnocovat a reagovat na ně.

■Dokázat aplikovat etické principy v rozhodování i při samotné realizaci ošetřovatelských činností. Dělat to, co je správné, zvlášť v situacích, které poskytují několik možností řešení. Zjistit, jaké názory, postoje a očekávání pacient má, a přizpůsobit se tomu (včetně respektování etického kodexu či práv pacienta). Nést s sebou břemeno převzetí odpovědnosti za každý zrealizovaný výkon u pacienta. Zvládnout vlastní omylnost – akceptovat, pokud dojde k chybě, ale neakceptovat pohnutky k tomu, aby byla chyba zakryta.

■Přihlížet ke vlivu různých faktorů na poskytování ošetřovatelské péče. Respektovat lidi se specifickými potřebami v různých podmínkách (tyto zkušenosti mají unikátní kontext s dopadem na prožívání pacienta a jeho zdravotní stav či prognózu). Každou situaci je třeba rozpoznat, analyzovat a citlivě řešit. Zvládnout specifické situace a najít si své místo v týmu.

■Zažít a zvládnout různé role sestry v rámci poskytování ošetřovatelské péče. Komplexně a proaktivně posoudit a zrealizovat požadavky vyplývající z konkrétní situace pacienta (Acheson, Gall, 2003; O’Connor, 2006).

2Kdo je kvalitní lektor klinicképraxe?

Personální struktura lidí podílejících se na klinickém vzdělávání studentů nelékařských zdravotnických oborů je pestrá– lektor, mentor, učitel klinické praxe, tutor, supervizor… Jejich kategorizace, kompetence či úroveň dosaženého vzdělání se mohou lišit vzávislosti na jednotlivých státech avzdělávacích modelech (Gurková, 2017).

Lektor je ten, kdo se vědomě podílí na změnách přístupu, znalostí aschopností studenta (Trdá, 2011). Osoba lektora pro potřeby této publikace je chápána jako zaměstnanec vzdělávací instituce, který se podílí na klinické výuce studentů. Požadavky na jeho vzdělání aklinickou praxi jsou formulovány institucionálně azohledňují potřeby dané vzdělávací instituce.

Vnaší odborné literatuře se problematice formování kvalitního lektora klinické praxe věnuje jen minimální zájem, proto následující statě budou zaměřeny na toto téma.

2.1Charakteristika kvalitního lektora klinické praxe

Na klinickém pracovišti vsobě lektor klinické praxe zosobňuje odborníka– profesionála, učitele, manažera, psychologa, mediátora či přítele. Pro studenta je pilířem, okterý se může opřít adůvěřovat mu. Při výuce avzájemné spolupráci student od lektora klinické praxe očekává:

Vědomosti aklinickou zdatnost

■Lektor klinické praxe disponuje širokými znalostmi aklinickou zdatností voblasti, vníž působí, aneustále se vnich zdokonaluje.

■Znalosti zakládá na analýze teorie, syntetizuje poznatky na bázi multidisciplinárního přístupu asnaží se to ve srozumitelné podobě zprostředkovat studentům.

■Aplikuje teorii do praxe.

■Je dobře informovaný osystému práce aaktuální situaci na klinickém pracovišti.

■Přiměřeným způsobem je schopen předávat své znalosti azkušenosti studentům.

■Prokazuje výborné klinické schopnosti aúsudek, ovládá metodiky pro všestranný rozvoj klinické zdatnosti studentů.

■Jako profesionál-odborník je dobrým vzorem.

Schopnost učit

■Diagnostikuje vzdělávací potřeby studentů aplánuje cílené činnosti.

■Prezentuje informace organizovanou apřiměřenou formou.

Vztah se studentem

Osobnostní charakteristiky

2.2Překážky při formování kvalitního lektora klinické praxe