Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Černý

SKRYTÁ tajemství Prahy

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401 jako svou 7907. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a grafická úprava Martina Mojzesová
Jazyková korektura Martina Mojzesová
Fotografie na obálce Klára Hášová

Počet stran 128
První vydání, Praha 2021
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4059-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4058-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-2267-7 (print)

Foto: David Černý

Foto: Kamil Procházka

Mé milé ženě Tereze
a nejhodnějším dětem Josefínce a Matějovi

Kdo si v Praze
pamatuje

Foto: Lenka Petruželová

David Černý
pochází ze staré pražské rodiny, která po staletí provozovala pekařství v Petrské čtvrti. V současné době vede projekt Miluju Prahu, který se zabývá krásami města. David stále žije na Starém Městě, nedaleko Staroměstského náměstí.

Praha je tisícileté město, do kterého se vepisovaly miliony lidských životů v průběhu dlouhých staletí. Spousty malých lidských příběhů střídaly dějinné události, které si připomínáme po dlouhá léta. A jak ubíhají roky, zapomínáme symboly, děje, události. A přitom v době, kdy se děly, vypadaly jako to nejdůležitější na světě. Nechaly po sobě své stopy, jež můžeme spatřit, když se pozorně díváme.

Tady kousky zapomenutých kolejí, které nám prozradí, že přes Staroměstské náměstí jezdily až do roku 1960 tramvaje, kam se prodíraly uzounkými ulicemi Starého Města, aby měly na Ovocném trhu svou výhybnu.

V hospodě U Dvou koček jsou v dlaždici hned vedle výčepu dodnes stopy po úderech sekáčku běsnícího vraha, který v amoku usekal kuchaři ruce. Pamětníci hostinci od té doby neřeknou jinak než U Paciček nebo Pacifik – jakože packy-fik.

Nebo jakoby náhodně rozházené kapličky mezi Starou Boleslaví a Prahou. Ve skutečnosti má jejich rozmístění řád, protože označují starodávnou cestu, po níž jel naposledy za svého života kníže Václav z Prahy za svým bratrem Boleslavem, který ho nechal zavraždit na konci hodokvasu před boleslavským kostelem svatého Kosmy a Damiána. Ale jde vlastně i o cestu, po níž zástupy vezly tělo mrtvého knížete zpátky do Prahy. Dnes jsou kapličky věrně strážící tuto nejslavnější cestu českých dějin často zapomenuty a málokdo zná jejich pravý význam – jedna stojí na parkovišti, druhá uprostřed polí a další se tváří jako zastávka autobusu. Teprve když si je na mapě nebo vlastní chůzí propojíte, objevíte Via Sancta – Svatou cestu svatováclavskou i mariánskou.

A pak jsou v Praze ještě svědci velkých historických událostí, kteří s námi stále žijí, ale zarytě mlčí. O věcech minulých nevyprávějí, ale vědí své. Jsou to starobylé pražské stromy. Tis, který roste od roku 1601 v rajské zahradě františkánského kláštera při kostele Panny Marie Sněžné, byl jako batole svědkem strašné vraždy 14 mnichů. Hrušeň na Petříně, kterou obdivoval už Jan Neruda, nebo ohromný platan javorolistý řečený Majordomus, který hlídá vstup do Kinského zahrady.

Ulice Na Můstku po staletí propojuje Staré a Nové Město pražské. Z ohromného Koňského trhu, velkého náměstí Nového Města, ústí uzounká ulička, která zavede poutníka na náměstí Staroměstské.

Stačí si jen představit kapli Božího Těla, která stávala po staletí uprostřed Karlova náměstí, abychom pochopili, proč Karel IV. nechal založit největší náměstí Evropy své doby, kam se vměstnalo na 30 tisící lidí a které je svou rozlohou skoro dvakrát tak velké jako další obrovské středověké pražské prostranství – Václavské náměstí.

Zvu vás, milá čtenářko a ctěný čtenáři, na cestu, při níž poznáme SKRYTÁ TAJEMSTVÍ PRAHY.

Foto: David Černý

1

Sochy zblízka

Co se děje na střechách pražských domů?

Když se procházíte po Praze, zpravidla pozorujete jen parter – tedy to, co vidíte do výše očí: obchody, nároží, chodníky, přechody přes ulici. A přitom v horních patrech se odehrává tolik překvapivých věcí! Když zvednete oči, uvidíte hasiče, který na střeše domu na Staroměstském náměstí zachraňuje ženu z ohně, spatříte svatého Jiří, jak zabíjí draka, na paláci Adria uvidíte Merkura, Peruna, Demeter a Parku – jen pozvedněte své oči, jak to udělal fotograf Amos Chapple. Stojí to za to.

Socha bájného Atlase nesoucího na ramenou tíži světa na vrcholu Astronomické věže Klementina, kde se počasí zapisuje už od roku 1775. Sochu vytvořil Matyáš Bernard Braun (1684–1738), který má několik soch také na pražském Karlově mostě.

Foto v této kapitole: Amos Chapple

Sochy na průčelí Vinohradského divadla od Milana Havlíčka. Vítěz soutěže – nepříliš známý mladý sochař Havlíček – navrhl pro budovu nového divadla dvě sochy – alegorii Statečnosti, třímající v ruce obnažený meč, a alegorii Pravdy, která v ruce drží zrcadlo.

Socha s lampou místo hlavy na Deymovském paláci na rohu Ostrovní a Voršilské.

Sochy Stanislava Suchardy na střeše Nové radnice na Mariánském náměstí.

Alegorie Obětavosti od Bohumila Schnircha na střeše Národního muzea.

Střechu Národního divadla zdobí od roku 1911 dvě vzpínající se koňská trojspřeží – trigy. Koně a vozíky jsou od Bohuslava Schnircha, okřídlené bohyně Viktorie, které trojspřeží řídí, vytvořil Ladislav Šaloun.

Jedna ze čtyř bronzových postav géniů od sochaře Antonína Poppa na zasklených železných lucernách na vrcholech sloupů ve výšce 17,5 metru zdobí Čechův most. Samotné sochy jsou více než 3 m vysoké a drží pozlacené ratolesti.

Sochy na průčelí banky Vídeňské bankovní jednoty Na Příkopě 3–5.

Sochy Stanislava Suchardy na střeše Nové radnice na Mariánském náměstí.

Bronzový lev s géniem na střeše České národní banky Na Příkopech od Antonína Poppa z konce 19. století.

Socha létající potvory na domě na Janáčkově nábřeží 29/1072.

Zleva alegorie Lásky k pravdě, Obětavosti a Nadšení od Bohuslava Schnircha na střeše Národního muzea; čtvrtá socha, která zde není vidět, představuje alegorii Lásky k minulosti.

Koruna paláce Koruna na rohu ulice Na Příkopě a Václavského náměstí; napsáno je zde toto: „Důkaze lásky k rodině, zárukou zmnožení jmění – oporou stáří jediné – životní pojištění.“ Autorem je Vojtěch Sucharda.

Krásná secesní budova na nábřeží hned vedle Národního divadla byla postavena v letech 1903–1905 podle návrhu architekta Jiřího Stibrala. Plastickou výzdobu na fasádě navrhl a vytvořil Ladislav Šaloun. Budova původně sloužila jako sídlo První české všeobecné zajišťovací banky, později až do roku 1989 v ní bylo Velvyslanectví NDR. V roce 1993 budovu koupila česká pobočka Goetheho institutu, která tady sídlí dodnes a nabízí bohatou kulturní činnost a hlavně výuku němčiny.

Socha volání o pomoc při požáru na průčelí dnešního ministerstva pro místní rozvoj na Staroměstském náměstí.

Hasič zachraňující ženu na průčelí dnešního ministerstva pro místní rozvoj na Staroměstském náměstí.

Čtyři sochy od Bohumila Kafky na průčelí rondokubistického paláce Adria v Jugmannově ulici představují Merkura, Peruna, Demeter a Parku.

Dům U Svatého Jiří v Pařížské – svatý Jiří zabíjí draka na fasádě domu v Pařížské ulici.

Skulptura Sigmunda Freuda visícího nad Husovou ulicí na Starém Městě od sochaře Davida Černého.

2

Pacifik

UPaciček, hospoda UDvou koček.
Tady se sekaly ruce

Pamětníci dodnes nazývají staroslavnou plzeňskou hospodu UDvou koček Pacifik nebo UPaciček. Říká se jí tak od strašlivého mordu, který se vní odehrál brzy nad ránem 19. února 1981. Při vraždě usekli zdejšímu kuchaři ruce. Atak se hospodě začalo říkat Pacifik – tedy paci(čky) fik – UUfiknutých paciček – nebo krátce UPaciček. Záseky po tomto hrůzném činu jsou dodnes patrné vdlaždici ve výčepu nedaleko pípy.

Kuchař Václav Tikovský toho dne přišel na směnu do restaurace UDvou koček. Odemkl si avstoupil do lokálu. Prošel ztemnělou aztichlou hospodou apokračoval ve svém rituálu. Na výdejní pultík si dal brýle, noviny acigarety. Postavil si na kafe, když vtom uslyšel zhospody hluk, jako by někdo shodil židli. Šel se podívat, co se stalo, což se mu stalo osudným. Když asi za dvacet minut přišli jeho kolegové, objevili hrůzný výjev. Takto byl popsán vpolicejním protokolu: „Kolmo kdlouhé stěně místnosti leží tělo muže vpoloze na zádech. Muž silně krvácí zran na hlavě. Chybí mu obě ruce nad zápěstím, podle stavu porušení kabátu asaka, ale také podle záseků na podlaze je patrné, že ruce byly odděleny sekáním.“ Bylo zjevné, že pachatel použil sekeru na maso zkuchyně. Otisky prstů ale na topůrku žádné nebyly.

Vchod do tradiční pražské hospody UDvou koček, kde sadistický vrah 19. února 1981 zavraždil kuchaře.