Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Eva Malíková

PÉČE O SENIORY V POBYTOVÝCH ZAŘÍZENÍCH SOCIÁLNÍCH SLUŽEB
2., aktualizované a doplněné vydání

Recenzent: Prof. MUDr. Štefan Krajčík, CSc.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © depositphotos.com 2020
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7660. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 304
2. vydání, Praha 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1639-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1638-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2030-7 (print)

Seznam zkratek

AAK

alternativní a augmentativní komunikační techniky

ADL

test základních denních činností podle Barthelové (Activity Daily Living)

AIDS

syndrom získaného selhání imunity (acquired immune deficiency syndrome)

CMP

cévní mozková příhoda

ČAS

Česká asociace sester

DMO

dětská mozková obrna

DS

domov pro seniory

DZR

domov se zvláštním režimem

EU

Evropská unie

EQ

emoční inteligence

FM

Feldenkraisova metoda

FG

Focus Groups

GDPR

General Data Protection Regulation

IADL

test instrumentálních denních činností (Instrumental Activity Daily Living)

ICN

Mezinárodní rada sester

IFSW

Mezinárodní federace sociálních pracovníků

IP

individuální plánování

KPSS

komunitní plánování sociálních služeb

KZK

kontinuální zvyšování kvality

LDN

léčebna dlouhodobě nemocných

MMSE

test kognitivních funkcí podle Folsteina, krátká škála mentálního stavu (Mini-Mental-State-Examination)

MPSV ČR

Ministerstvo práce a sociálních věcí České republiky

MZ ČR

Ministerstvo zdravotnictví České republiky

NGS

nazogastrická sonda

NJS

nazojejunální sonda

OOPO

opatření omezující pohyb osob

OR

obličejové reflexe

OSN

Organizace spojených národů

PBM

psychobiografický model

PEG

perkutánní endoskopická gastrostomie

PMK

permanentní močový katétr

PŽK

periferní žilní katétr

RLP

rychlá lékařská pomoc

SRR

slovní reproduktivní reflexe

SR

situační reflexe

TR

tělové reflexe

ÚP ČR

Úřad práce České republiky

ÚZIS

Ústav zdravotnických informací a statistiky

VZP

Všeobecná zdravotní pojišťovna

WHO

Světová zdravotnická organizace (World Health Organization)

ZR

zopakované reflexe

ZZS

zdravotnická záchranná služba

Poděkování

Děkuji panu prof. MUDr. Štefanu Krajčíkovi, CSc., za cenné rady a připomínky k dokončení publikace.

Děkuji paní Mgr. Vlastě Wirthové, vedoucí zdravotnické redakce Grada Publishing, a. s., za velmi vstřícnou spolupráci během celé práce na aktualizaci publikace.

Děkuji všem ostatním zainteresovaným pracovníkům nakladatelství Grada Publishing, za spoluúčast a práci na všech činnostech spojených s aktualizací publikace.

1Stárnutí, stáří a sociální gerontologie

Dobrý den, stáří

Dobrý den, sestro stáří!

Ach, viděla jsem Tě přicházet zdaleka

a nepodala jsem Ti ruku.

Dlouho jsem Tě nevlídně pozorovala.

Zdála ses mi škaredá, nešťastná, jako kdybys stále nosila smutek

a jako bys táhla za sebou pytel bídy,

hořkých dnů, samoty, zchátralosti.

Ne, nechtěla jsem, aby ses ke mně přiblížila!

Ty však stojíš těsně vedle mne, dotýkáš se mne.

Musím si asi zvyknout na Tvou společnost, protože mne už nikdy neopustíš.

Sbohem mládí! A navždycky!

Budeš zabírat stále více místa v mém životě,

a proto s proměnou svého srdce

volám teď na Tebe ve vší upřímnosti: „Sestro moje“,

teď, když Tě vidím zblízka,

objevuji Tvůj půvab,

máš zkušenosti a všechno, jak má být,

dáváš věcem opravdový význam a milost,

osvobozuješ od strojenosti, zbytečnosti, pýchy

a vnášíš mě do pravdy.

Mé tělo chátrá, má duše je však lehčí, aby se mohla lépe vznést.

Sestro stáří, přijímám Tě a mám Tě ráda,

protože jsem díky Tobě volnější a pomalu se přibližuji k Bohu.

Paní G., 85 let

in Pichaud, C., Thareaunová, I. Soužití se staršími lidmi. Praha: Portál, 1999, s. 17

1.1O stárnutí, stáří a seniorech

„Každý člověk si přeje dlouhý život, ale nikdo nechce být starý.“ Jonathan Swift

Život nás všech probíhá od narození až do okamžiku smrti v určitých vývojových etapách. Každá etapa má své zákonitosti, které z ní vyplývají, ovlivňují kvalitu, způsob a rozsah našeho života a my se jim musíme poměrně zásadním způsobem přizpůsobit a zohledňovat je. Každé vývojové období nám dává určité možnosti a v něčem nás zase naopak limituje. To platí i pro období stárnutí a stáří. To si ale vždy neuvědomujeme, a tak je všeobecně stáří chápáno spíše negativně, z pohledu ztrát možností a radostí života, naděje, optimismu, omezení. Stáří ale takové být nemusí. Všeobecný pohled na seniory a stáří je hodně rozšířen pouze jednostranně. Většina lidí si při zmínce o stáří představí nesoběstačnou osobu, neschopnou samostatného života, závislou na pomoci jiné osoby při všech běžných činnostech, pro kterou je ideální umístění do ústavní péče.

Pro mnoho dalších lidí je ale naopak stáří jedním z nejkrásnějších životních období, kdy mají volný prostor k realizaci všeho, co zatím v životě z různých důvodů nestihli. Člověk, který umí využít šancí každého dne, umí i zdravě a pohodově stárnout. Proto se hovoří o umění stárnout. Je to záležitost, která se týká osobně každého z nás.

Poskytování sociální služby seniorům utvrzuje mnoho osob a pracovníků v domnění, že tento model nesoběstačnosti ve stáří se musí automaticky týkat všech. Platí sice neoddiskutovatelný fakt, že od okamžiku narození začínáme stárnout a pomalu se ke stáří každým dnem přibližujeme, ale hodně záleží na každém člověku, jak se na stáří připraví a jak u něj stárnutí a stáří bude probíhat.

Stáří je charakterizováno podle různých kritérií.

Členění věkových kategorií v dospělosti a ve stáří

Věk je považován za jednu ze základních charakteristik člověka. Jde o důležitý ukazatel. Samotný věkový údaj nemá dostatečnou vypovídací hodnotu, a to zejména ve stáří. Věkové kategorie jsou členěny několika odlišnými způsoby.

Světová zdravotnická organizace (WHO) vychází z 15letých věkových cyklů a podle nich uvádí následující rozdělení:

■30–44 let dospělost

■45–59 let střední věk (nebo také zralý věk)

■60–74 let senescence (počínající, časné stáří)

■75–89 let kmetství (neboli senium, vlastní stáří)

■90 let a více patriarchum (dlouhověkost)

V současné době je hodně rozšířené a používané členění podle Mühlpachra (2004):

■65–74 let – mladí senioři (problematika penzionování, volného času, aktivit)

■75–84 let – staří senioři (změna funkční zdatnosti, atypický průběh nemocí)

■85 a více let – velmi staří senioři (problém soběstačnosti a zabezpečenosti)

Charakteristika stárnutí

Období stárnutí a stáří je všeobecně pojímáno a chápáno negativně, s obavami. Obecně jsou očekávány problémy, omezení v důsledku ztráty soběstačnosti, snížení mentálních funkcí, kontaktů s okolním prostředím, ztráty možnosti seberealizace. Obavy a očekávání vedou také ke strachu z ponížení, ztráty lidské důstojnosti a ztráty respektu především při nesoběstačnosti. Tyto obavy nejsou zcela opodstatněné, protože při fyziologickém průběhu stárnutí a stáří nedochází automaticky a vždy k popsaným problémům. Závisí tedy na konkrétním průběhu stárnutí. Pacovský (1990, s. 30, in Jarošová, 2006, s. 8) rozlišuje dva typy stárnutí: stárnutí fyziologické a patologické.

Fyziologické stárnutí probíhá přirozeně, tvoří normální součást života jedince. Jde o zákonitou epochu ontogeneze, tj. vývoje jedince od oplození až po zánik (Vokurka, Hugo, 1998, s. 318).

Patologické stárnutí se může projevovat několika různými způsoby: předčasným stárnutím, nepoměrem mezi kalendářním a funkčním věkem, kdy kalendářní věk je nižší než věk funkční. Patologické stárnutí se mj. projevuje sníženou soběstačností.

Stárnutí a stáří jsou mnoha odborníky různě vyjádřeny a charakterizovány.

Přehled definic stárnutí

■Stárnutí je specifický, nezvratný a neopakovatelný biologický proces, který je univerzální pro celou přírodu a jehož průběh je nazýván životem. Délka života je přitom geneticky determinovaná a pro každý druh specifická (Topinková, Neuwirth, 1995, s. 13).

■Wievegh (in Jarošová, 2006, s. 8) definuje stárnutí jako souhrn pochodů, především biofyziologických, probíhajících v čase. Jde o biologickou zákonitost, jejíž podstatou jsou postupné biofyziologické změny v organismu. Nevratnost těchto změn způsobuje zánik organismu, smrt. Stárnutí rozlišuje biologické, psychologické a sociální. Výsledným stavem stárnutí je vlastní stáří.

■Langmeier a Krejčířová (2006, s. 202) popisují stárnutí jako souhrn změn ve struktuře a funkcích organismu, které podmiňují jeho zvýšenou zranitelnost, pokles schopností a výkonnosti jedince, jež kulminují v terminálním stadiu a ve smrti.

■Podle Prchlíka (1969, s. 4, in Jarošová, 2006, s. 8) je stárnutí plynulý, pozvolný, přirozený, zákonitý fyziologický proces, ve kterém dochází ke změnám v organismu i v psychice člověka. Prchlík charakterizuje lidi jako různé, lišící se navzájem a s odlišným průběhem stárnutí.

■Weber a kol. (2000, s. 13) uvádějí, že stárnutí a stáří je na konci přirozeného vývojového procesu každého individua. Stárnutí hodnotí jako proces, kdy nastupují v jednotlivých orgánech na všech úrovních specifické degenerativní, morfologické a funkční změny. K nástupu těchto změn dochází v různou dobu a pokračuje různou rychlostí. Tento proces hodnotí jako disociovaný, dezintegrovaný a asynchronní. Rychlost stárnutí je geneticky zakódována. Jde o multifaktoriální typ dědičnosti.

Přehled definic stáří

■Stáří je zákonitým a dovršujícím procesem vývoje člověka (Bartko, 1984, s. 372, in Jarošová, 2006, s. 9).

■Haškovcová (1990, s. 58) charakterizuje stáří jako přirozené období lidského života, vztahované k životnímu období dětství, mládí a době zralosti. Zdůrazňuje, že stáří není nemoc, ale přirozený proces změn, které trvají celý život, ale více zřetelné jsou až v pozdějším věku.

■„Stáří není choroba, je však spojeno se zvýšeným výskytem nemocí a zdravotních potíží. Kromě smrti je hlavní hrozbou chorob ztráta soběstačnosti.“ Ta se s přibývajícím věkem výrazně snižuje, a starý člověk si tak nemůže své základní potřeby plně saturovat sám, což vede ke zvýšené závislosti na jiných lidech a mnohdy k nucené životní změně (Mühlpachr, s. 39).

■Konečnou etapou procesu stárnutí, tedy konečnou etapou geneticky vyměřeného trvání života, je období, kterému říkáme stáří. S definicí stáří jsou obtíže a po staletí se jej snaží definovat umělci, filozofové a v poslední době také přírodovědci. Dnes se ve většině zemí používá 15letá periodizace lidského věku, jak ji navrhla Světová zdravotnická organizace (Topinková, Neuwirth, 1995, s. 17).

■Podle Kalvacha (1997, s. 18, in Jarošová, 2006, s. 8) je stáří důsledkem a projevem geneticky podmíněných involučních procesů modifikovaných dalšími faktory (nemocemi, životním způsobem a životními podmínkami) a je spojeno s řadou významných sociálních změn (osamostatnění dětí, penzionování, změny sociálních rolí). Kalvach stáří člení podle tří hledisek: biologického, sociálního a kalendářního.

Podle Jarošové (2006, s. 10) má stáří vysoce individuální charakter s velkými rozdíly. Popisuje stáří jako tzv. biologické, psychologické a sociální. Pacovský (1981, s. 60–61, in Jarošová, 2006, s. 10) seznamuje se společnými fenomény, které vytvářejí charakteristické znaky celého procesu stárnutí:

■Stárnutí a stáří má svou anatomii a fyziologii a vyznačuje se morfologickými a funkčními změnami, mezi nimiž existuje určitá souvislost. Změna struktury má za následek změnu funkce.

■Stárnutí je proces disociovaný, dezintegrovaný a asynchronní. Proces stárnutí nastupuje v různé době a pokračuje různou rychlostí, přičemž jednotlivé orgány nestárnou stejně rychle.

■Proces stárnutí je individuální, každý jedinec stárne jinak. Kalendářní věk se nemusí krýt s věkem funkčním.

■Typickým fenoménem stárnutí je charakter funkčních změn (funkční involuce, regrese), které jsou primární (na úrovni buněk, tkání, orgánů) a sekundární (na základě již proběhlých patologických procesů).

■Stárnutí je důsledkem vzájemného působení zděděných vlastností – genetických informací a faktorů vnějšího prostředí, ve kterém člověk žije a pracuje.

Střední délka života

Střední délka života (synonymum: pravděpodobná nebo očekávaná doba dožití, angl. life-span) je veličina, která nás informuje o tom, kolika roků se s vysokou pravděpodobností dožije právě narozené zdravé dítě. V České republice je střední délka života žen 78,1 roku, u mužů je to 71,5 roku (Haškovcová, 2006, s. 11).

Teorie stárnutí aneb Proč stárneme?

„Člověk není stvořen k tomu, aby život chápal, ale aby jej žil.“

George Santaynay

Odpovědět na otázku: „proč stárneme“, není jednoduché. Ani zde totiž není situace zcela jednoznačná; pro stárnutí organismu existuje celá řada teorií, které na určitém podkladu objasňují jeho důvody. Teorie o příčinách stárnutí jsou vysvětlovány a chápány z pohledu biologických změn, ale také sociálních a psychologických vlivů.

Weber a kol. (2000, s. 13–15) uvádějí, že teorie stárnutí je možné rozdělit do dvou hlavních skupin:

■stochastické teorie – jejich podstatou je předpoklad, že děje spojené se stárnutím jsou náhodné a s věkem přibývá poruch buněčného selhání

■nestochastické teorie – vycházejí z principu, že stárnutí je geneticky předurčeno

Jarošová (2006, s. 15) popisuje:

■sociální teorie – vztahují se ke stárnutí a stáří a jsou ovlivňovány strukturou společnosti a příslušnou sociální změnou; postoj k seniorům je ovlivněn jejich počtem; ve společnosti, v níž žije vysoké procento seniorů, je vyšší riziko jejich devalvace a naopak, ve společnosti s nízkým zastoupením se senioři těší vyššímu sociálnímu statusu; sociální teorie zahrnuje teorii aktivity, teorii neangažovanosti a teorii kontinuity a diskontinuity

Přehled teorií stárnutí uzavírá Jarošová (2006, s. 15) shrnutím, že stárnutí je děj multifaktoriální, sestávající ze základu genetického a z procesů zevních a vnitřních vlivů. Dále připomíná, že všechny teorie jsou v praxi neprověřené a nezohledňují všechny ovlivňující faktory (determinanty). Každá teorie se zaměřuje pouze na dílčí oblast.

Životní změny ve stáří

V organismu probíhá ve stáří řada změn. Venglářová (2007, s. 12) je popisuje na třech úrovních: tělesné, psychické a sociální (tab. 1).

Tab. 1 Přehled změn ve stáří (podle Venglářová, 2007, s. 12)

Tělesné změny

Psychické změny

Sociální změny

změny vzhledu

zhoršení paměti

odchod do penze

úbytek svalové hmoty

obtížnější osvojování nového

změna životního stylu

změny termoregulace

nedůvěřivost

stěhování

změny činnosti smyslů

snížená sebedůvěra

ztráty blízkých lidí

degenerativní změny smyslů

sugestibilita

osamělost

kardiopulmonální změny

emoční labilita

finanční obtíže

změny v trávicím systému

(v trávení, vyprazdňování)

změny vnímání

změny vylučování moči

zhoršení úsudku

změny sexuální aktivity

Reakce stárnoucího člověka na tyto změny, a jakým způsobem se s nimi bude srovnávat, jsou ovlivněny hlavně jeho osobností, životními zkušenostmi, výchovou, vzděláním, prostředím, ve kterém žije, reakcemi okolí, jeho možnostmi. Podle Venglářové (2007, s. 15) se člověk „učí způsobům chování v určité době a na určitém místě“. Od okamžiku, kdy si člověk uvědomí, že stárne, začíná problém jeho psychologické adaptace na stáří. Jeho postoj může mít konstruktivní přístup, někteří si vytvoří závislost na okolí, ale může se i stát, že vůči všemu a všem zaujme postoj nepřátelský.

Obecné charakteristiky stárnoucí osoby

■Projevuje se celkový úbytek sil a jednotlivých schopností jedince.

■Snižuje se výkonnost a zvyšuje se potřeba větší přípravy, podpory a koncentrace na provádění jednotlivých činností (to se začíná projevovat nejprve při provádění neobvyklých a náročných činností a postupně se může vyskytovat u stále méně náročných situací).

■Zvyšuje se potřeba odpočinku, poskytování podpory a pomoci.

■Mění se žebříček životních hodnot a potřeb u seniora (častými projevy jsou vyšší potřeba lásky, jistoty, bezpečí, touha po upevnění citových vazeb aj.).

■Dochází ke změnám v psychickém stavu a emočních projevech jedince.

Aspekty stárnutí

Jak již bylo zmíněno, vlastní průběh stárnutí a stáří je ovlivněn celou řadou okolností (tělesné změny, psychické a sociální vlivy). To rozhoduje, jak u konkrétního jedince stárnutí fyzicky probíhá a jak se s ním dotyčný člověk vyrovnává. Podle toho se rozlišují sociální, biologické a psychologické aspekty stárnutí. Často se také uvádí spojení sociálních a psychologických aspektů jako psychosociálních, což je vzhledem k těsné blízkosti a provázanosti logické. Současně je třeba připomenout další těsné spojení, a to mezi aspekty biologickými a psychickými. Vliv tělesných změn na psychiku je nesporný. Potvrzuje se tak známé úsloví, že všechno souvisí se vším.

Biologické aspekty stárnutí

Znamenají průběh typických tělesných změn ve stárnoucím organismu. Změny probíhají odlišnou rychlostí a intenzitou u jednotlivých osob a souvisejí se vznikem a výskytem nemocí obvyklých ve stáří.

Typické projevy a rysy biologického stárnutí

Typickými obecnými projevy stárnutí jsou celkové snížení výkonnosti všech funkcí, atrofie (úbytek původní funkční tkáně a nahrazení jinou) a změny reakcí organismu na určitou zátěž. Jarošová (2006, s. 22–24) uvádí celkový přehled typických biologických změn během stárnutí, např. zvyšuje se celková atrofie (postihuje všechny orgány a tkáně), snižuje se elasticita orgánů a tkání, snižuje se funkce endokrinních žláz a vzniká hormonální nerovnováha, mění se distribuce tělesných tekutin, zvyšuje se obsah tělesného tuku a mění se ukládání vápníku v těle, zmenšuje se postava v důsledku zmenšení meziobratlového prostoru, v minerálovém hospodářství klesá ukládání vápníku v kostech, snižuje se elasticita a výkonnost kosterního svalstva, snižuje se činnost nervového systému, dochází k poruchám spánku, klesá výkonnost oběhového systému, vylučovacího systému, respiračního systému, snižují se funkce smyslových orgánů a mnoho dalších.

Psychické aspekty stárnutí

Stáří je dále ovlivněno psychickými aspekty. Kromě situací patologického stárnutí není důvod, aby psychické aspekty významně negativně ovlivňovaly kvalitu života stárnoucího a starého jedince. Spíše se často poukazuje na souvislost mezi tělesnými (biologickými) změnami a psychickými změnami. Tzn., že gradující tělesné změny jsou seniorem negativně prožívány a následně se projevují psychickými změnami. V některých případech mohou tělesné změny vést ke změnám intelektovým.

Obecně je ale předpoklad, že v psychické oblasti a rysech osobnosti by nemělo ani přes pokračující věk docházet k zásadním změnám. Změny v psychické oblasti při fyziologickém stárnutí nastupují pozvolna.

Typické změny v psychické oblasti a intelektových schopnostech

Jarošová (2006, s. 24–28) poukazuje na tyto aspekty:

■snížení kognitivních a gnostických funkcí (zvýšené zapomínání, snížení schopnosti paměti, koncentrace, výbavnosti, zapamatování nových informací, schopnosti rozpoznat viděné předměty, rozumět slyšeným zvukům)

■snížení fatických funkcí (tj. snížení funkce řeči, pokles schopnosti cokoli pojmenovat, porozumět řeči)

■snížení výkonnosti intelektových funkcí

■zvýšená emoční nestabilita až labilita, výkyvy nálad, proměnlivost rozhodnutí a postojů, změny požadavků

■někdy naopak citová oploštělost ve stáří, ztráta schopnosti citových prožitků

■celkové povahové změny (z pozitivních vlastností do neutrálních nebo až do silně negativních, nebo úplně opačně: z negativních vlastností a postojů do neutrálních či do pozitivních; např. dříve laskavý člověk je najednou neochotný, nevstřícný, reaguje tak, jak nikdy v průběhu svého života nereagoval, nebo naopak; jeho postoj je překvapením pro blízké osoby)

■zvýraznění povahových vlastností a osobnostních projevů, většinou těch negativních

■celkový nebo částečný pokles zájmu seniora; buď ve všech oblastech života, nebo jen v některé (projevy: apatie, rezignace, sociální izolace, neochota zapojit se do jakékoli činnosti a být aktivním apod.)

■změny v pořadí životních hodnot (orientace na rodinu, zdraví, duchovní hodnoty)

■změny potřeb a jejich pořadí (souvisí se změnou životních hodnot, větší orientace na uspokojení potřeby lásky, sounáležitosti, duchovních potřeb a spirituality)

■změna zájmů a potřeby jejich uspokojení (často klesá, ale naopak také se probouzí zájem o nové oblasti a činnosti – souvisí s více okolnostmi)

■tendence k bilancování svého života a posuzování situací s časovým odstupem, z nadhledu

■snížená schopnost adaptace na změny, nové a náročné situace

Sociální aspekty stárnutí

Stárnutí a stáří je také ovlivněno sociálními aspekty. Těch je celá řada. Pokud budeme na stáří nahlížet očima teorie psychosociálního vývoje E. H. Eriksona, musíme akceptovat, že nejdůležitějším úkolem každého jedince ve věku nad 60 let je potřeba dosáhnout integrity v pojetí vlastního života. Podle Eriksona každý člověk v tomto věku řeší konflikt mezi integritou a zoufalstvím. Pro dosažení integrity jsou nezbytné základní podmínky: pravdivost, smíření a kontinuita. Správné zpracování tématu integrity vede k tomu, že senior přijme globálně celý svůj život a akceptuje jeho smysl. Přijímá své stáří, životní chyby a omyly, nesplněná přání a nedosažené cíle. Akceptuje sám sebe takového, jaký je, neodsuzuje se, odpouští si. To mu dává prostor svobodně a důstojně dožít. Jinak nemůže dosáhnout integrity.

Nezpracování nebo nezvládnutí tohoto tématu vede k postupně se rozvíjejícím psychickým změnám a změnám rysů osobnosti. V konfliktu podle Eriksona zvítězilo zoufalství. Realita se stává neúnosnou, a tak změna psychických funkcí a projevů v chování pomáhá přežívat období stáří, ale neumožňuje jeho důstojné prožití.

Sociální aspekty ovlivňující stáří jsou všeobecně velmi známé a citované v literatuře i dalších informačních zdrojích.

Nejvýznamnější nepříznivé sociální aspekty

■odchod do důchodu (často hůře zvládají muži, kteří nemají zájmy, koníčky a jakékoli jiné aktivity)

■omezení sociální integrace ve společenských, kulturních a jiných aktivitách a činnostech

■změna ekonomické situace seniorů (zhoršení finančního zabezpečení, limitace výší penze atd.)

■generační osamělost (úmrtí partnera nebo stárnutí osamělé osoby)

■zhoršená možnost kontaktů s přáteli a jinými osobami, zhoršení participace na dříve vykonávaných oblíbených činnostech

■sociální izolace (z mnoha příčin – omezení rodinných kontaktů, úbytek přátel z důvodu jejich nemoci, úmrtí)

■strach z osamělosti a nesoběstačnosti

■fyzická závislost (z důvodu nemoci, pohybového omezení, smyslového omezení apod.)

■nutná, ale nevyhovující změna životního stylu

■vliv ageismu

■stěhování

Podle Jarošové (2006, s. 31) jsou nejvýznamnější pozitivní sociální aspekty:

■funkční rodina, dobré rodinné vztahy a pevná citová pouta

■plánovaná ekonomická příprava na zabezpečení stáří (zajištění vhodného bydlení, penzijní připojištění atd.)

■plánovaná příprava na vyplnění volného času (zájmy, koníčky, dohodnutá forma občasné výpomoci atd.) a efektivní nakládání s volným časem

■možnost uspokojení potřeb seniora

1.2Gerontologie a další obory

Oblastí a problematikou seniorského věku se zabývají obory gerontologie (člení se na gerontologii experimentální, sociální a klinickou) a geriatrie. Další obory vztažené k problematice seniorů jsou gerontopsychologie a gerontopedagogika.

Haškovcová (2006, s. 9) popisuje jednotlivé obory:

■Gerontologie – je věda o stárnutí a stáří. Weber (2000, s. 11) ji charakterizuje jako „novou gerontologii“, jejímž cílem není jen zabývat se degenerativními onemocněními ve stáří, ale především základními fyziologickými mechanismy stárnutí, jež působí na funkční zdatnost jedince. Weber dále poukazuje na fakt, že mezi procesy normálního stárnutí a chorobnými pochody jsou totiž významné rozdíly. Jsou zjišťována rizika, která vznikají jako důsledek fyziologických pochodů ve stáří (např. krevní tlak, obezita, glykemie aj.). Řada studií kombinuje poznatky z mnoha oborů: fyziologie, epidemiologie, sociologie, porovnává je s behaviorálními aspekty a pátrá po možnostech, jak udržet a zlepšovat fyziologické a mentální funkce. Nová gerontologie bude usilovat o prodloužení let aktivního života a udržení funkčních kapacit po celý lidský život.

■Gerontologie experimentální – zabývá se mechanismem biologického procesu stárnutí buněk, tkání, orgánů a organismů a procesy biologického a psychologického stárnutí člověka.

■Gerontologie sociální – zabývá se problematikou sociálních dopadů stárnutí a stáří člověka. Zkoumá sociální a společenské vlivy, které ovlivňují proces stárnutí. Dále zjišťuje a kategorizuje sociální potřeby stárnoucích a starých lidí. Rozvíjí svou činnost zaměřenou na prevenci a podílí se na tvorbě programů zdravého stárnutí a udržování praktické soběstačnosti.

■Gerontologie klinická = geriatrie – zabývá se zvláštnostmi nemocí ve stáří a specifických aspektů léčby starých lidí. Zakladatelem geriatrie byl Ignatz Leo Nascher, žijící v letech 1864–1964. V České republice je geriatrie samostatným klinickým oborem od roku 1982. Obor se vyznačuje interdisciplinárním přístupem k diagnostice, léčbě i rehabilitaci onemocnění a dysaptability ve stáří (Weber, 2000, s. 12). Vzhledem ke stárnutí populace dochází k tzv. „geriatrizaci medicíny“, tzn., že senioři se vyskytují ve stále větším zastoupení téměř ve všech lékařských oborech. Tento jev vyžaduje od všech lékařských i nelékařských zdravotnických pracovníků dostatek znalostí, a tedy odpovídající vzdělání v oboru geriatrie. Weber zdůrazňuje, že geriatrie ve svém interdisciplinárním pojetí nenahrazuje činnost ostatních klinických lékařských oborů, ale doplňuje je uplatňováním specifického geriatrického režimu, jehož konečným cílem je posilování nezávislosti a zlepšení soběstačnosti starších nemocných.

■Gerontopsychologie – zabývá se psychickými změnami ve stáří.

■Gerontopedagogika – disciplína zabezpečující podporu a pomoc seniorům při uspokojování jejich potřeb, v užším slova smyslu se zabývá výchovou ve stáří a ke stáří.

1.3Postoje, adaptace a reakce na stáří

„Člověk má vědět, co bude dělat, až nebude moci dělat to, co dělá dosud.“ Ferguson

Období stárnutí a stáří může být velmi pozitivním, plnohodnotným úsekem života, kdy jedinec vyrovnaně přijímá svůj věk, užívá si zaslouženého odpočinku, umí vyplnit uvolněný prostor k různým činnostem a projevuje dostatek flexibility (přizpůsobivosti). Nebrání se změně životního stylu, kterou si jeho věk, funkční schopnosti a zdravotní stav vyžadují, a akceptuje tuto novou situaci. Přijímá ji s klidem a vyrovnaností.

Ne každý z nás ale má v sobě schopnost a sílu přijmout a akceptovat přibývající léta se všemi neduhy a omezeními, které nám stárnutí a stáří může přinášet. Postoj ke stáří a jeho prožívání jsou individuálně velmi odlišné; závisejí na mnoha okolnostech, jak se s ním každý stárnoucí člověk vyrovná. Situaci výstižně vyjadřuje citát: „Každý člověk si přeje dlouhý život, ale nikdo nechce být starý“ (Jonathan Swift).

Vztah jednotlivců a volba jejich postojů ke svému stárnutí i stáří mohou být velmi rozmanité a pestré. Setkáváme se s mnoha odlišnými způsoby a projevy v chování, přístupu a životním stylu, které hodně vypovídají o tom, jak se konkrétní osoba vyrovnává či nevyrovnává se svým přibývajícím věkem. Nejedná se ale o novou oblast, na kterou je soustředěna pozornost. Jak uvádí Pokorná (2006, s. 75), problematikou hledání optimálního postoje ke stáří se zabývá lidstvo již dlouho. Římský řečník Marcus Tullius Cicero sepsal Obranu stáří a postavil ji na názoru, že stáří je stav, jemuž je nutné vzdorovat, a to aktivním bojem s ním. Uváděl čtyři důvody, proč se nám stáří zdá nešťastným:

■Odvádí nás od veřejné činnosti.

■Poněkud oslabuje tělo.

■Odnímá nám všechny tělesné radosti a rozkoše.

■Stáří již není daleko od smrti.

Jednotlivci většinou zaujímají postoj ke svému stáří podle míry své celkové schopnosti flexibility, tedy podle toho, jak se kdo uměl (a byl schopen) v průběhu svého života vyrovnávat s náročnými situacemi, jimiž musel projít, zvládnout je a vypořádat se s nimi. Přesto je postoj každého jednotlivce ovlivněn celou řadou okolností, tedy determinant. Mezi determinanty patří:

■prostředí, ve kterém jedinec žije, a obecný postoj komunity a společnosti ke stáří

■typ osobnosti, její celoživotní prožitky a předchozí zkušenosti

■pozice jedince v rodině, zázemí citové, sociální aj.

■výchova, vzdělání, kulturní a společenské vlivy

■zdravotní stav jedince

■míra emoční inteligence jedince

■celková situace jedince s ohledem na možnosti ve způsobu jeho života, ekonomické možnosti

■vrozené dispozice (Venglářová, 2007, s. 15) a schopnost jedince vyrovnávat se s náročnými situacemi (tj. flexibilita, odolnost vůči zátěžovým situacím aj.)

Je nutné si uvědomit, že nelze předem zcela spolehlivě odhadnout, jaký postoj bude konkrétní osoba zaujímat a jak se bude adaptovat na problémy a celkovou situaci vyplývající ze stáří.

Kromě toho, že je postoj jedince ke stáří ovlivněn uvedenými a jinými možnými faktory, také velmi úzce souvisí se schopností adaptace dotyčné osoby.

Reakce na stáří

Podle společných znaků byly reakce na stáří typologicky rozděleny do následujících pěti oblastí (Haškovcová, 1990, s. 114–116):

Konstruktivní přístup

Jde o ideální postoj, kdy jedinec je soběstačný, akceptuje své stárnutí a všechny jeho projevy. Soustředí se na udržování své tělesné kondice a podporování své soběstačnosti. Disponuje vlastnostmi jako optimismus, vstřícnost, smysl pro humor, radost ze života, přizpůsobivost, tolerance aj. Udržuje také dobré vztahy s okolím (s rodinou, přáteli aj.) a ovládá způsoby, jak si udržovat svoji duševní rovnováhu.

Strategie závislosti

Tento postoj znamená vždy vynucování závislosti na okolí. Je hodně rozšířený. Jedinec využívá své zdravotní a jiné obtíže k manipulaci se svým okolím, nejčastěji s příbuznými. Většinou se nejedná o cílevědomé, ambiciózní osoby, které by se nemohly vyrovnat s odchodem do penze. Lidé s postojem strategie závislosti preferují spíše pohodlný způsob života a spoléhají na materiální zabezpečení, poskytnutí pomoci a citového zázemí, nejlépe rodinou nebo formou institucionální péče. Aby dosáhli svých cílů a byly splněny jejich představy o péči a pomoci okolí, neváhají používat manipulační praktiky a formy citového vydírání, a to bez ohledu na neserióznost vlastního chování, čehož jsou si většinou vědomi. Pro své chování mají vždy omluvu či výmluvu a umí se pohotově obhájit.

Obranná strategie

Obrannou strategii používají osoby, které popírají své přibližující se stáří a nechtějí akceptovat svůj věk se vším všudy. Brání se tím, že oddalují svůj odchod do penze a snaží se za každou cenu udržet svou soběstačnost a své pracovní i společenské postavení. Do této kategorie patří lidé, kteří v průběhu svého života hodně pracovali a také nebyli zvyklí jen brát, ale spíše dávat. Často pracují ve vysokých funkcích a pohybují se ve vyšších společenských kruzích. Jde o specifický způsob, jinou formu popírání reality, oddalování řešení nové situace, která z této životní etapy vyplývá.

Strategie nepřátelství

Tato forma strategie je velmi náročná a zatěžující pro obě zúčastněné strany: seniora samotného a osoby v jeho okolí (příbuzné, sousedy, pečující). Strategie nepřátelství jednoznačně vyjadřuje nepřijetí nepříznivé situace seniora. Volí ji lidé, kteří přes svou snahu a vydané úsilí neměli příliš úspěšný život. Jsou plní pocitů křivdy, zloby, nenávisti, vzteku, zklamání a dalších negativních emocí. V takovém emočním rozpoložení je nad rámec jejich sil a ochoty přijmout stáří se všemi změnami, problémy a omezeními, které jim věk přináší. Svou zlobu projevují vůči všem ve svém okolí bez rozdílu, a ubližují tak všem pečujícím. Někteří svou nespokojenost nejen s věkem, ale se svou celoživotní situací chtějí prožívat spíše v ústraní – o samotě. Podstatné pro pečující je, že pod maskou jejich nepřátelství, obviňování a pocitů křivdy je zraněná duše, velká lítost a silná emoční bolest.

Strategie sebenenávisti

Jedná se o velmi závažný postoj svědčící o silně negativním vztahu seniora k sobě samému, vyhroceném až do pocitu sebenenávisti. Jedinec se zlobí sám na sebe, protože nebyl v život příliš úspěšný, a to si není schopen odpustit.

Chování seniora nemusí zcela stoprocentně odpovídat jedinému typu strategie v reakcích na stáří, podle okolností může projevovat i jiné postoje. Závisí to na typu osobnosti každého člověka. Haškovcová (1990, s. 116) zdůrazňuje, že o volbě strategie nerozhoduje jen předchozí životní zkušenost, ale především samotná povaha člověka. Proto o stáří, jeho přijetí a kvalitě rozhoduje z velké míry především člověk sám. Podle toho pak na prahu stáří stojí buď zralá osobnost, nebo „třtina větrem se klátící“. Předchozí etapy života byly prostorem, možností, šancí onou zralou osobností se stát.

1.4Stárnutí populace, demografický vývoj

Žijeme ve společnosti, která stárne. V tom nemá Česko prioritu, jde o celosvětový trend. O Evropě se hovoří jako o šedivějícím kontinentu. Mezi státy s největším počtem seniorů do roku 2020 patří:

■Japonsko – 31 %

■Řecko a Švýcarsko – přes 28 %

■Severní Amerika – 23 %

■východní Asie – 17 %

■Latinská Amerika – 12 %

■jižní Asie – 10 %

(Weber, 2006)

Tato nová situace má několik obecně známých příčin: klesající porodnost; snižující se úmrtnost osob ve všech věkových kategoriích v důsledku lepší zdravotní péče; pokles kojenecké úmrtnosti; prodlužování střední délky života; snížení chudoby, sociální rozvoj, zlepšení životních i pracovních podmínek, ochrana sociálních práv; pokrok v medicíně a větší záchrana lidských životů.

Pro demografický vývoj České republiky je stárnutí populace typickým prvkem, který bude i v dalších letech pokračovat. Tento stav, byť je pozitivní pro osoby, které prožívají delší život než předchozí generace, s sebou nese pro společnost potřebu zabývat se touto situací a přizpůsobit se jí, protože procento starých osob se brzy ještě podstatně zvýší kvůli zestárnutí silných ročníků v poválečném období. Současně je nutné počítat s dalším faktorem, tj. s pozvolným prodlužováním střední délky života. Poměr pracujících a penzistů se oproti dřívější době výrazně změní.

Podle projekce demografického vývoje zpracovaného Českým statistickým úřadem by v roce 2030 měli lidé nad 65 let věku tvořit 22,8 % populace a v roce 2050 dokonce 31,3 %, tj. asi tři miliony osob. V roce 2007 tvořily osoby nad 65 let 14,6 % obyvatel České republiky. Největší nárůst počtu seniorů bude v kategorii těch nejstarších (dlouhověkých). Demografické prognózy zpracované pro Česko odhadují, že v roce 2050 zde bude žít asi půl milionu občanů ve věku nad 85 let. Pro srovnání uvádíme, že v roce 2007 žilo v Česku ve stejné věkové kategorii 124 937 osob.

Pokles plodnosti po 90. letech 20. století pomalu stoupá, a dokonce se předpokládá její nárůst, ale i tak je plodnost v Česku zařazena mezi nejnižší na světě. Za nezbytnou úroveň plodnosti k přirozené obnově populace se považuje plodnost 2,1. V ČR činila v roce 2007 úhrnně 1,44 (Příprava, 2008, s. 1).

Topinková (2005, s. 4) poukazuje na prodlužování střední délky života – v ČR činila při narození v roce 2002 u žen 78,7 roku a u mužů 72,1 roku (tab. 2).

Tab. 2 Střední délka života v ČR

Střední délka života (v letech)

Při narození

V 65 letech

V 80 letech

Ženy

78,7

17,1

7,5

Muži

72,1

13,7

6,0

Demografické stárnutí populace z historického pohledu a současně i prognózy představuje Topinková (2005, s. 4) v tabulce 3.

Tab. 3 Demografické stárnutí populace ČR v historickém vývoji a prognóze

Senioři

1950

1975

2000

2025

2050

Zastoupení osob nad 65 let

8,3 %

12,9 %

13,9 %

23,1 %

32,7 %

Zastoupení osob nad 80 let

1,0 %

1,7 %

2,5 %

5,3 %

9,5 %

Index stáří

51,7

82,3

111,8

243,0

296,1

Pozn.: Index stáří je počet osob nad 65 let na 100 osob ve věku 0–14 let (Topinková, 2005, s. 4).

Aktuální demografické údaje

Podle Štyglerové (2019) měla Česká republika na počátku roku 2018 (poslední známý definitivní údaj) 2,040 milionu obyvatel ve věku 65 a více let, tj. 19,2 % obyvatelstva. Podle předpokladů střední varianty projekce ČSÚ z roku 2018 se bude každoročně zvyšovat počet osob ve věku 65 let až do roku 2058 včetně. Na konci roku 2050 se předpokládá 3,097 milionu těchto osob, tj. o 52 % více než na konci roku 2017.

Kategorie nejmladších seniorů (65–74 let) nyní tvoří 61 %, tj. 1,254 milionu osob. Maximum bude mít v roce 2020. Silné ročníky ze 70. let 20. století budou kulminovat na konci roku 2045 v počtu 1,550 milionu osob. Střední kategorie seniorů (75–84 let) dosáhnou vrcholu ve 2. polovině 50. let s počtem 1,290 milionu osob. Nejstarší senioři (85 a více let) budou nejrychleji rostoucí seniorskou skupinou. Na konci roku 2050 se předpokládá 2,6× vyšší počet než nyní, tj. nárůst z 201 000 osob k 31. 12. 2017 na 515 000 k 31. 12. 2050. Ve druhé polovině 60. let je v ČR odhadován počet seniorů nad 85 let čtyřnásobně vyšší než v současnosti (www.statistikaamy.cz).

MPSV vytváří politiku přípravy na stárnutí a vychází také ze zlepšujícího se zdraví populace jako potenciálu pro sociální a ekonomický rozvoj. V současné době je realizován program schválený vládou ze dne 9. 1. 2008 (Národní program přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012), který navazuje na předchozí Národní program přípravy na stárnutí na období let 2003 až 2007. Dále byly vydány dokumenty a doporučení OSN a mezinárodních organizací – např. Mezinárodní akční plán pro problematiku stárnutí (OSN, Madrid, 2002) a Zásady OSN pro starší osoby (1991) (podrobněji v následující kapitole).

V březnu 2006 zřídila vláda ČR Radu vlády pro seniory a stárnutí populace, která vykonává funkci poradního a iniciativního orgánu. Prioritami instituce Rady vlády jsou: podpora podnikání všech osob, podpora tvorby strategií zaměstnavatelů vůči starším zaměstnancům a zvýšení jejich zaměstnanosti, podpora rodiny, zlepšování funkčního zdraví seniorů, zabránění diskriminaci na základě věku, ochrana seniorů v rizikových situacích (proti násilí a zneužívání), zvyšování povědomí lidí o stárnutí a stáří (vytvoření vhodných informačních a komunikačních nástrojů k tomuto účelu) a rozvoj spolupráce mezi státní správou, regionální a místní samosprávou, neziskovými organizacemi a sociálními partnery. Rada vlády pro seniory a stárnutí populace se také zaměřuje na zabránění diskriminaci na základě věku a zabránění ageistickým stereotypům ve společnosti. Klade si za výzvu poukázat na potenciál, přínos a roli starších lidí v rodině, ekonomice a celé společnosti, dále je rozvíjet a podporovat (Příprava, 2008, s. 2).

2Péče oseniory vČR– současná situace amožnosti

„Již od mládí je třeba mít před očima stáří.“

Gaius Lucilius

2.1Malá retrospektiva

Při letmém poohlédnutí včasové linii zpět vidíme, že se situace voblasti poskytování sociálních služeb vposledních letech výrazně změnila, což je velmi pozitivní fakt. Ještě vnedávné minulosti bylo vše jinak. Předchozí model poskytování sociální služby apomoci stál na zcela odlišných základech. Lidé shandicapem vjakémkoli věku, staří, nemocní, umírající byli izolováni vústavech, převážně sociálních, ale izdravotnických aexistence skupiny těchto osob se tabuizovala. Společnost před nimi zavírala oči asnažila se udržet zdání, že mezi námi žijí jen zdraví, silní, výkonní, schopní jedinci. Tvářila se, že když jsou izolováni, tak je vše vpořádku. Vždyť je přece oně dobře postaráno! To ale znamenalo direktivní přístup, rutinní, skupinový systém péče bez hlubšího porozumění jednotlivým osobám jako individualitě, lidské bytosti, která má své potřeby apocity, cítí avnímá, jak je oni postaráno.

Předchozí umísťování seniorů do jediné formy institucionální péče– státních domovů důchodců– bylo obvyklým atéměř výhradním způsobem řešení snížené soběstačnosti nebo úplné nesoběstačnosti seniorů. Často se tak řešil iproblém deficitu vbydlení, atak do domovů důchodců odcházeli ilidé soběstační aschopní dalšího bezproblémového, samostatného života. Poskytovanou péči (bez ohledu na kvalitu) financoval stát. Nebyla možnost výběru avolby. Pokud se oskutečně nesoběstačného seniora nemohla nebo nechtěla postarat rodina, zbývala jediná možnost– ústavní péče. Do doby, než bylo možné seniora umístit, se často situace řešila opakovanými dlouhodobými pobyty vnemocnici na oddělení LDN. Nesoběstačný senior pobýval zbytečně, neindikovaně ve zdravotnickém zařízení mezi mnoha obdobnými případy svých vrstevníků. Příbuzní je sporadicky navštěvovali, odnášeli si důchod svého člena rodiny astát platil veškeré náklady na zdravotní péči. Zdravotní sestry na LDN trpěly profesionální deformací asyndromem vyhoření. Senior většinou neměl možnost vyjádřit se kposkytované zdravotní nebo sociální péči afungovalo rozhodování oněm bez něj. Příbuzní umístili seniora bez jeho souhlasu do ústavní péče, kde se musel podřídit zavedenému režimu achodu zařízení. Řada pracovníků zde jistě svědomitě pečovala oseniory, ale lidský přístup byl otázkou individuálního postoje každého pracovníka.

Poslední léta svého života tito senioři trávili většinou ve vícelůžkových pokojích, aby jich vzařízení mohlo být umístěno co nejvíce. Vzdálené společné sociální zařízení na patře (bez sociálního zázemí na pokoji) neumožňovalo většině imobilních je navštěvovat, atak se při vyprazdňování na lůžku stávali brzy zbytečně inkontinentními. Provoz sociálních ústavů opět dotoval stát, atak si příbuzní inadále přicházeli pro důchod svých blízkých. Vysoký počet návštěv brzy po dnu výplaty důchodu byl zcela obvyklý. Klient byl pasivním příjemcem poskytované péče aměl minimální prostor ktomu, aby mohl pokračovat ve svém předchozím navyklém způsobu života. Jeho návyky většinou nebyly zohledněny, nikdo se oně nezajímal,musel se plně přizpůsobit chodu arežimu vzařízení. Pasivita, ponížení, zklamání, pocity křivdy alítosti doprovázely mnoho seniorů vdomovech důchodců po zbývající dny jejich života. Seniorům sdemencí anekomunikujícím nikdo nerozuměl. Nikdo ani netušil, že existují možnosti azpůsoby, jak jim porozumět apřiblížit se jim. Běžně se používala restriktivní opatření, aniž by otom byly vedeny záznamy aúkon byl povolen kompetentní osobou. Záleželo na rozhodnutí pracovníka vpřímé péči, zda restrikci použije, jaký způsob zvolí ajak dlouho ponechá klienta spoužitým omezením.

Oseniory pečovaly zdravotní sestry (tehdejší název) asanitárky. Poskytovaná ošetřovatelská péče dlouho nebyla realizována podle zásad ošetřovatelského procesu. Odlidštění vposkytované péči bylo vsociálních ústavech stejně jako ve zdravotnictví na denním pořádku. Práva seniorů byla často porušována.

Výběr ústavu, do něhož měl být senior umístěn, nepřicházel vúvahu. Dodržovala se spádová příslušnost vrámci regionu, aproto senior musel chtě nechtě nastoupit itam, kde ústav neměl dobrou pověst.

Je jasné, že tento nefunkční model stojící na vratkých základech nemohl trvat věčně. Díky změnám, které nastaly po roce 1989, pronikl tolik potřebný pokrok avývoj do oblasti sociálních služeb. Pro seniory avšechny osoby sjakýmkoli postižením skončila jedna náročná životní etapa aotevřela se před nimi šance na změnu klepšímu prožívání svého pobytu vzařízení.

2.2Současná situace vposkytování sociálních služeb

Situace vČeské republice se částečně změnila po roce 1989, ale výraznější proměny naznala, až když vstoupil vplatnost zákon č.108/2006 Sb., osociálních službách (dále jen zákon osociálních službách). Současným trendem je převzetí ověřeného, funkčního modelu ze zahraničí, zejména zdalších členských zemí Evropské unie. Nový sociální zákon se dotkl všech uživatelů sociálních služeb aosob vnepříznivé sociální situaci, protože nastolil nová pravidla avytýčil směr od institucionalizace kdeinstitucionalizaci, ato umnoha skupin osob srůzným postižením. Druhým důležitým aspektem sociálního zákona je integrace osob se zdravotním postižením do společnosti. Celkově lze situaci charakterizovat jako zásadní transformaci sociálních služeb, na kterou se MPSV připravovalo již před vstupem sociálního zákona vydáním různých dokumentů avytvářením dlouhodobých plánů (např.dokument Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb vjiné typy sociálních služeb, poskytovaných vpřirozené komunitě uživatele apodporující sociální začlenění uživatele do společnosti, dokument Kvalita života ve stáří– Národní program přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012, konzultační dokument Bílá kniha vsociálních službáchaj.). Transformace se týká celé sociální oblasti. Odpovědnost za sociální služby přešla ztéměř výhradní pozice státu na jednotlivce, obce/komunity, kraje, občanské společnosti astát. Každý zuvedených účastníků má své povinnosti asvůj díl odpovědnosti. Podle Bílé knihy vsociálních službách (2003, s. 17–18) jsou pro všechny uvedené kategorie definovány úkoly:

■jednotlivci– starají se osebe, své příbuzné amají za sebe asvou rodinu odpovědnost; udržují dobré sousedské vztahy aangažují se voblasti práce ve svépomocných skupinách, dobrovolnictví, příspěvky na náklady některých služeb

■obce/komunity– posuzují potřeby jednotlivců akomunity apodle analýzy vytvářejí komunitní plány tak, aby uspokojovaly potřeby komunity ijednotlivců; organizují poskytování služeb apodporují rozvoj nových typů služeb, podílejí se na zlepšení občanské vybavenosti ve svém regionu, podporují dialog, spolupráci avýměnu informací vrámci komunity

■kraje– posuzují potřeby svého regionu apodle zhodnocení azískaných závěrů připravují plány rozvoje akomunitní plány; podporují rozvoj nových služeb, podporují občanskou vybavenost vkraji, spolupracují sobcemi apříslušnými ministerstvy

■občanská společnost– je tvořena nestátními neziskovými organizacemi adobrovolníky; poskytuje služby arozvíjí nové typy služeb, podporuje dobrovolnickou činnost apráci svépomocných skupin, hájí zájmy uživatelů služeb avytváří jednotlivcům příležitost kpřispění společnosti

■stát– spolupracuje se samosprávou anestátními neziskovými organizacemi; podle zjištěných závěrů prosazuje státní politiku apriority; určuje národní standardy pro poskytování sociálních služeb, vytváří systém inspekce ke kontrole kvality poskytovaných služeb, podporuje vývoj ainovaci vposkytovaných službách, vytváří právní rámec pro poskytování služeb, shromažďuje výroční zprávy zkrajů aobcí ajejich výsledky využívá pro další rozvoj společnosti aprosazování priorit; rozhoduje onakládání se zdroji na rozvoj aposkytování sociálních služeb

Poslání sociálních služeb bylo specifikováno na pomoc lidem udržet si nebo znovu nabýt své místo vkomunitě, nevětšinové společnosti, ve svém přirozeném společenství. Ztohoto pohledu se sociální služby týkají každého. Ke splnění poslání je formulováno sedm vůdčích principů, které tvoří základ všech sociálních služeb:

■nezávislost aautonomie pro uživatele služeb– nikoli závislost

■začlenění aintegrace– nikoli sociální vyloučení

■respektování potřeb– služba je určována individuálními potřebami apotřebami společnosti, neexistuje model, který vyhovuje všem

■partnerství– pracovat společně, ne odděleně

■kvalita– záruka kvality poskytuje ochranu zranitelným lidem

■standardy národní, rozhodování vmístě (Bílá, 2003, s. 6)

Významnou změnou je již zmíněné komunitní plánování sociálních služeb (dále jen KPSS). Rozšiřuje se ve většině obcí akrajů. Podle Horeckého (2008, s. 26) spočívá vtom, že každá obec/kraj má zmapovanou situaci voblasti sociálních potřeb– potřeby uživatelů ajejich hodnocení poskytovaných služeb, zná celkovou charakteristiku svého regionu ana jejím základě vytváří plán. Podstatou plánování je komunikace mezi zadavateli, poskytovateli auživateli sociálních služeb– tím je vytvořena tzv.triáda. KPSS umožňuje zpracovávat různé materiály pro různé oblasti veřejného života na úrovni obce ikraje azřetelně posiluje demokratické principy. Pro metodu je charakteristické kladení důrazu na:

■zapojování všech, kterých se zpracovávaná oblast týká

■dialog avyjednávání

■dosažení výsledku, který je přijat apodporován většinou účastníků

Další zásadní odlišností je změna ve financování poskytovaných sociálních služeb. Základ tvoří příspěvek na péči, který je nesoběstačným osobám přiznán vrozsahu čtyř stupňů závislosti aslouží kpokrytí nákladů spojených sposkytovanou sociální službou. Rozšířilo se spektrum poskytovatelů sociálních služeb. Zejména vterénních aambulantních službách významně participují nestátní neziskové organizace.

Každá osoba vtísni má právo na bezplatné základní sociální poradenství, při němž je jí doporučena vhodná kombinace několika druhů sociálních služeb nebo jenom jeden nejvhodnější, či dvě služby ambulantní aterénní. Možnost využívání kombinace služeb dává velký prostor kdalšímu setrvání ve svém sociálním prostředí. Tím je naplněn záměr aprakticky uskutečněna deinstitucionalizace.

2.3Současná situace vposkytování sociálních služeb seniorům

Zpohledu problematiky seniorů apobytových sociálních služeb je důležitá zmíněná deinstitucionalizace. Vtomto pojetí znamená přechod směrem kposkytování sociálních služeb zaměřených na individuální podporu života člověka vpřirozeném prostředí (Koncepce, s. 3–4). Kdosažení tohoto cíle je sociálním zákonem rozvinuta široká škála terénních aambulantních služeb, které umožňují mnoha osobám vnepříznivé situaci setrvat vdomácím prostředí. Jde opoměrně zásadní změnu, jež se menším či větším dílem dotkla řady osob vnepříznivé sociální situaci. Na pomoc osobám sjednotlivými druhy problémů jsou definovány zmíněným zákonem konkrétní druhy sociálních služeb. Senioři mají možnost využít příspěvek na péči kvyužití kombinace několika druhů sociálních služeb, setrvat inadále ve svém přirozeném prostředí asoučasně udržovat nebo zlepšovat svoji soběstačnost.

Provedený empirický výzkum potvrdil, že většina občanů se hodlá osvé rodiče ve stáří apřípadné nesoběstačnosti postarat avpřípadě nemožnosti zajistit péči sami očekávají pomoc státu formou umístění nesoběstačného seniora do pobytového zařízení. Varianty využití ambulantních aterénních služeb zatím respondenti příliš nepředpokládají (Vidovičová, Rabušic, 2003, s. 24). Otázkou také zůstává, jaké bude mít rodina konkrétní možnosti kposkytnutí pomoci seniorovi vjeho případné nesoběstačnosti sohledem na svou vlastní situaci (zaměstnání, finanční okolnosti, dostupnost sohledem na odlišná bydleníatd.). Malý zájem ovyužití ambulantních aterénních služeb může souviset stím, že tyto druhy sociální služby ještě nepatří kzažitým způsobům řešení problémů, ale je patrné, že jejich využití bude narůstat.

Více než 85% pobytových zařízení sociálních služeb vČeské republice je zřizováno kraji nebo obcemi; zřizovatelem již není stát. Pobytové služby také poskytují nestátní neziskové organizace (občanská sdružení, církve). Poskytované sociální služby vpobytových zařízeních jsou vícezdrojově financovány apodílí se na nich iúhrady klientů apřiznané příspěvky na péči, které vplné výši náleží pobytovému zařízení, jež klientovi poskytuje sociální službu.

Personální zajištění včeských pobytových zařízeních vychází přibližně vpoměru 1 : 1,6 vpočtu pracovníků na uživatele, přičemž do personálního obsazení jsou započítáni všichni pracovníci vzařízení, včetně těch, kteří se na poskytování přímé péče klientům vůbec nepodílejí (administrativní pracovníci, pracovníci údržby, autodopravy, úkliduaj.) (Koncepce, s. 9). Jeden pracovník vpřímé péči pečuje přibližně o3–15 klientů. Tento počet je velmi vysoký aneodpovídá srovnání sjinými zeměmi. Vžádném případě neumožňuje pracovníkům dostatečně kvalitně vykonávat svou práci avede především kdemotivaci, syndromu vyhoření afluktuaci.

Všechny sociální služby mohou poskytovat pouze registrovaní poskytovatelé. Registraci je možné získat jen při dodržení stanovených zákonných podmínek; jde ozpůsob garance kvality poskytovaných služeb. Kvalita poskytovaných sociálních služeb je dále zajišťována pomocí standardů kvality sociálních služeb, které svými kritérii přesně určují povinnosti poskytovatelů při poskytování služby avůči klientům.

Sociálním zákonem avyhláškou č.505/2006 jsou přesně definované pracovní pozice pracovníků, kvalifikační apersonální požadavky pro výkon profese apovinnost celoživotního vzdělávání účastí na akreditovaných vzdělávacích akcích. Vpobytových zařízeních pracuje omezený počet všeobecných sester, které kromě své odborné ošetřovatelské péče, poskytované klientům podle ošetřovatelského procesu, mnohdy vykonávají inekvalifikovanou améně odbornou práci. Vrámci celoživotního vzdělávání se pracovníci seznamují sdalšími metodami azpůsoby práce sklienty se syndromem demence ajinými poruchami kognitivních funkcí. Učí se pracovat sintuitivními technikami, aby dokázali porozumět potřebám apocitům nekomunikujících klientů, aseznamují se se specifickými komunikačními metodami.

Klientům jsou služby poskytovány na základě společně vytvořeného individuálního plánu. Individuální plánování asociální standardy jsou velkou zárukou ochrany adodržování práv klientů. Klient se stává aktivním spolutvůrcem poskytované sociální služby apartnerem pečujících pracovníků. Již není jen pasivním příjemcem prováděných činností. Všechny činnosti, které jsou mu poskytovány, směřují ke zvyšování nebo udržování jeho stávající soběstačnosti. Cílem poskytovaných činností již není vykonávat něco za klienta, ale pomáhat mu apodporovat ho vtom, aby si mohl alespoň některé činnosti provádět sám abyl co nejméně závislý. Podporována je klientova vlastní aktivita. Udržováním soběstačnosti je podporována lidská důstojnost seniora, jeho sebevědomí apocit vlastní hodnoty aceny.

Důraz je stále více kladen ina další problematiky, ato především na individuální práci sklientem srizikem vchování, individuální práci sklientem orientovanou na prevenci vzniku závislosti na sociální službě, dále na maximální využívání prostředků azpůsobů kaktivizaci klienta ana oblast paliativní péče vpobytovém zařízení.

Rozdělení pobytových zařízení pro dospělé osoby apro seniory umožňuje poskytovat sociální službu osobám srůznými druhy závislostí, syndromem demenceapod. ve specifických podmínkách domova se zvláštním režimem. Tento typ pobytového zařízení má upravené podmínky kzajištění bezpečnosti, vyššího dohledu acílené, systematické aktivizace pro své klienty.

Péče oseniory apřístup ke stárnutí astáří musí směřovat kdodržení vytčeného programu přípravy na stárnutí, zpracovaného MPSV. Dokument Kvalita života ve stáří, Národní program přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012 stanovuje přístup ke starším osobám astárnutí populace znásledujících principů:

■celoživotní přístup– je prioritně zaměřen na zdraví ajeho prevenci, ale má být uplatněn ive vzdělávání, zaměstnanosti, bydlení, hmotném zabezpečení nebo sociální participaci

■partnerství vlády asamosprávy– pro zdravé, důstojné aaktivní stáří je důležité partnerství mezi vládou asamosprávou– to by mělo podpořit naplnění stanovených cílů aodpovídat regionálním potřebám

■mezigenerační vztahy asoudržnost– provázanost jednotlivých generací je důležitá; je velmi potřebné udržovat dobré mezigenerační vztahy apřejímat od starších osob jejich životní zkušenosti

■zvláštní pozornost věnovaná znevýhodněným azranitelným skupinám– vnaší společnosti existují malé specifické skupiny ohrožené např.svým stavem (osoby sdemencí, duševně nemocní, migranti) nebo následky (váleční veteráni, oběti totalitních režimů), kteří potřebují větší pozornost aspecifickou péči

■genderový přístup– rozdíly mezi muži aženami se promítají do všech oblastí našeho života; měl by být zohledněn vyšší počet žen ve vyšším věku arozdílná rizika, potřeby aspecifika mužů ažen vjednotlivých oblastech života

■dialog sobčanskou společností asociálnímipartnery– zapojení starších osob do spolupráce isneziskovými organizacemi, které mají velmi širokou působnost, může přispět květšímu zapojení do řešení otázek, jež se osob ve vyšším věku týkají

■odpovědnost jednotlivce aspolečnosti– na kvalitě života ve stáří ina aktivním zapojení se do společnosti se podílíme všichni; společnost má poskytovat všem stejné podmínky bez rozdílu ajednotlivci mají být aktivní ausilovat osvé místo ve společnosti

■snižování sociálních ageografických rozdílů (ekvita)– všichni lidé mají ve společnosti stejná práva na služby, produkty, zdravotní péči, aproto by měly být dostupné ve stejné kvalitě bez územních rozdílů, především ve srovnání mezi městem avenkovem

■politika podložená důkazy– pro tvorbu opatření ke kvalitnímu životu ve stáří je důležité vycházet zvýzkumných priorit stanovených vProgramu výzkumu voblasti stárnutí pro 21. století

■důstojnost– dodržování důstojnosti znamená rovný přístup všech starších občanů bez rozdílu kuspokojení jejich duchovních akulturních potřeb, podporu aktivní nezávislosti; jde oabsenci protektivity vpřístupu nesoběstačných aomezených osob

■informovanost amainstreaming– zohlednění demografického stárnutí apotřeb starších lidí včinnosti různých subjektů může vést ke vzniku opatření, které vyřeší určitý konkrétní problém azlepší kvalitu života ve stáří vícepočetné skupině osob

2.4Postoj společnosti ke stáří aageismus

„Stáří se nevysmívej– vždyť kněmu směřuješ.“

Menandros zAthén (341–292 př. n. l)

Vztah společnosti jako celku kseniorům stejně jako kdalším handicapovaným skupinám osob je důležitým ukazatelem, který vždy hodně vypovídá ojejí vyspělosti amorální úrovni. Vjednotlivých společnostech jsou poměrně velké rozdíly vtom, jaký postoj je vnich zaujímán. Současnou situaci vpodmínkách české společnosti nelze hodnotit jako uspokojivou abezproblémovou. Orientace naší společnosti na západní styl života nás odklonila od předchozích tradic ajiných vlivů (např.náboženských), změnila se ekonomická situaceaj.; na tuto situaci má vliv více faktorů. Ikdyž nelze vše jen negativně hodnotit, převažuje bohužel řada nepříznivých projevů svědčících pro nedocenění stáří, ignoranci, zesměšňování, ponižování, nerespektování starších osob avšeho, co ke stáří patří. Sdevalvujícími projevy ke stárnutí se setkáváme velmi často. Závažné je, že problém se posouvá do stále nižšího věku, ato oboustranně: stále mladší lidé aděti zesměšňují vše, co ke stáří patří, astále mladší osoby jsou „nálepkovány“ jako staré, zbytečné anepotřebné. Situace vypadá tak, že dnes už jsou lidé od 50let věku odmítáni do zaměstnání, protože jsou „příliš staří“, aani jim není dána šance prokázat své schopnosti. Na řadu pracovních pozic je limitace věku, obzvlášť užen, ještě podstatně snížena, dokonce až na 35let. Přítomnost osob, mnohdy ještě vproduktivním věku, je na sportovních, kulturních, rekreačních, vzdělávacích ajiných aktivitách mladými lidmi často nevhodně komentována. Senioři se často stávají terčem posměšků, ironizování avreklamách, pokud se vnich vůbec vyskytují, většinou symbolizují odstrašující příklad, nedůstojnost adevalvaci stáří.

Pomyslný žebříček morálních hodnot vzal za své avsoučasnosti je naše společnost silně pod vlivem povrchních, pomíjivých hodnot. Společnost podléhá kouzlu mládí, výkonnosti, dokonalosti, pružnosti, přizpůsobivosti, maximálního nasazení azapomíná na zkušenosti, rozvahu, moudrost, možnost srovnání, uznání, ocenění apokoru. Není se ani příliš čemu divit; vždyť příkladů přirozeného respektu vchování apřístupu kseniorům, respektu ke stáří, uznání aocenění– tedy skutečných hodnot, které by měly být naprostou samozřejmostí, kolem sebe mnoho nevidíme. Je jich jako symbolických zrnek šafránu. Ti, kteří by nám měli jít příkladem adodržovat morální principy, je sami nejvíce pošlapávají. Dětem amladým lidem chybí vzory správného chování, protože tradiční úloha rodiny se také změnila aneplní všechny své funkce. Hodnotový systém se natolik proměnil, že vnaší současné společnosti převažují povrchní hodnoty nad menšinou zachovaných morálních zásad aprincipů, reprezentovaných slušnými, poctivými, seriózními apracovitými občany. Ti se navíc stávají terčem posměchu asrovnání, co jim čestnost vživotě přináší.

Problematikou nezdravého postoje ke stáří akseniorům se zabývá ageismus.

2.4.1Ageismus, mýty apředsudky ostáří

Termín ageismus je převzat zanglického slova age– tzn.věk nebo stáří. Význam tohoto termínu je vsoučasnosti chápán jako předsudky anegativní představy oseniorech aje surčitými obměnami takto definován.

Tošnerová (2002, s. 6) aVidovičová (2008, s. 111) shodně uvádějí, že průkopníkem termínu ageismus byl americký psychiatr Robert Butler, první ředitel National Institute on Ageing vUSA, který již vroce 1969 začal poukazovat na věkovou diskriminaci. Doktor Butler doslova uvádí: „Ageismus můžeme chápat jako proces systematického stereotypizování adiskriminace lidí pro jejich stáří, podobně jako se rasismus asexismus vztahují kbarvě pleti apohlaví. Staří lidé jsou kategorizováni jako senilní, rigidní ve svém myšlení azpůsobech, staromódní vmorálce adovednostech… Ageismus dovoluje mladším generacím vidět starší lidi jakoodlišné od nich samých, ato jim brání, aby se se staršími identifikovali jako slidskými bytostmi“ (Vidovičová, Rabušic, 2003).

Definice acharakteristika základních pojmů

Ageismus

Internetová encyklopedie Wikipedia ageismus charakterizuje jako „apriorní vyřazování starších lidí zrůzných aktivit, zčinností, které vyžadují zvýšenou odpovědnost, pozornost, nebo zvedoucích anadřízených pozic pod dojmem, že nebudou schopni kvalifikovaně rozhodovat aadekvátně jednat. Způsoben je pocitem, že stáří je nemoc, respektive že staří lidé už na většinu věcí prostě nestačí“.

Tošnerová (2002, s. 6) seznamuje sdefinicí vencyklopedii Diderot, verze 2002, podle níž je ageismus „věková diskriminace postihující především staré lidi“.

Palmore (in Vidovičová, 2008, s. 112) popisuje ageismus jako „jakýkoli předsudek nebo diskriminaci proti nebo ve prospěch věkové skupiny“. Vidovičová (2008, s. 113) vytvořila následující definici: „Ageismusje ideologie založená na sdíleném přesvědčení okvalitativní nerovnosti jednotlivých fází lidského životního cyklu, manifestovaná skrze proces systematické, symbolické ireálné stereotypizace adiskriminace osob askupin na základě jejich chronologického věku a/nebo na jejich příslušnosti kurčité kohortě/generaci.“

Hartl, Hartlová (2004, s. 20) definují ageismus jako věkovou diskriminaci, znevýhodňování osob na základě jejich věku.

Tošnerová (2002, s. 6) poukazuje na rozšíření významu termínu ageismus vsoučasnosti. Jde orozšíření záporných stereotypů, kdy jsou vynechány jejich příznivé charakteristiky. Výroky apostoje sice nemají pravdivý základ, ale přesto jsou prezentovány přesvědčivě, aby budily věrohodný dojem.

Diskriminace

Diskriminaci popisují Hartl, Hartlová (2004, s. 115) jako „omezování nebo upírání práv určitým skupinám obyvatel zdůvodů etnických, náboženských, jazykových, sexuálních“. Vtakovém případě jde opřímou formu diskriminace. Kromě ní existuje iforma nepřímé diskriminace; kní dochází tím, když je při neutrálním postupu někdo záměrně znevýhodněn.

Tošnerová (2002, s. 6) cituje zencyklopedie Diderot, verze 2002, definici diskriminace jako rozlišování poškozující někoho, neuznávající jeho rovnost sjinými, popírání aomezování práv určitých kategorií obyvatelstva nebo určitých států.

Předsudek

Hartl, Hartlová (2004, s. 464) charakterizují předsudek jako předpojatost ajistou názorovou strnulost. Popisují jej jako emočně nabitý úsudek bez kritického zhodnocení, od něhož se odvíjí určitý postoj nebo názor. Předsudek může zastávat jednotlivec či skupina. Jeho vznik souvisí surčitým přesvědčením nebo náboženskou vírou. Nezávisí na aktuální situaci aneopírá se oporozumění. Předsudek tedy nezahrnuje empatický přístup.

Tošnerová (2002, s. 6) cituje definici zencyklopedie Diderot, verze 2002, podle níž je předsudek kriticky nezhodnocený úsudek. Vychází zmyšlenkových stereotypů aje ovlivněn mnoha faktory, např.tradicí, osobní zkušeností, emocemi. Znich se odvíjí postoj jednotlivce či skupiny.

Stereotyp

Podle encyklopedie Diderot, verze 2002 (in Tošnerová, 2002, s. 6), je stereotyp vpsychologii asociologii ustálený anavyklý vzorec myšlení či chování na základě souhrnu představ, ato buď ve vztahu ksobě– jednotlivci, skupině (tzv.autostereotyp), nebo ve vztahu kjiným (tzv.heterostereotyp). Stereotypy jsou individuální asociální. Nebezpečí sociálních stereotypů spočívá vjejich hodnoticím postoji atěsné blízkosti spředsudky.

Mýtus

VAkademickém slovníku cizích slov (1998) (in Tošnerová, 2002, s. 6) je mýtus definován jako představa oněkom nebo oněčem nekriticky přijímaná, uctívaná azbožňovaná; expresivně chápáno jako smyšlenka, výmysl, blud.

Gerontofobie

Je charakterizována jako strach ze stárnutí, stáří, starých osob. Současný postoj společnosti jednoznačně tento nepříznivý fenomén podporuje.

Přehled mýtů ostáří (podle Haškovcová, 2006, s. 27–28)

Mýtus falešných představ

Názor: Spokojenost seniora je podmíněna dostatečným materiálním zajištěním, obecně hmotným dostatkem. Splnění této podmínky má vést kdosažení spokojenosti seniora.

Komentář: Pro mnoho seniorů není dostatečné materiální zajištění azabezpečení jejich ekonomické situace nejvýznamnější ajedinou podmínkou spokojenosti. Senioři naopak často mění priority, přehodnocují žebříček životních hodnot. Uvědomují si pomíjivost hmotného zabezpečení anaopak často daleko důrazněji preferují jiné, nemateriální hodnoty (duchovní) asoustředí se více na upevnění rodinných vazeb, citových poutapod.

Mýtus zjednodušené demografie

Názor: Za starého člověka je považován ten, kdo právě přestal pracovat aodešel do penze.

Komentář: Nástup do starobního důchodu aukončení aktivního vykonávání jakékoli práce může mít mnoho důvodů. „Zaškatulkování“ kterékoli osoby do kategorie „důchodce, penzista, senior“, tedy zaktivního života vyloučený ajiž nepotřebný člověk, není rozhodně opodstatněné. Nástup do penze slouží kaktivnímu využití mnoha dalších činností, dopřání odpočinku, vykonávání mnoha různých zájmových ajiných činností.

Mýtus homogenity

Názor: Senioři vypadají všichni stejně (vrásčitá tvář, šedivé vlasy, pomalejší pohyby, zhoršený zrak asluchaj.) aztratili svou osobní identitu. Jsou obtížně odlišitelní amají istejné vlastnosti apotřeby.

Komentář: Skutečnost je přesně naopak. Mezi jednotlivými seniory je nejvíce rozdílů. Jde ovelmi různorodou skupinu. Někteří senioři dbají osvůj zevnějšek apečují osebe, stále projevují auplatňují svou originalitu. Své problémy anedostatky (zhoršená pohybová schopnost, zhoršené zrakové funkce) řeší podle potřeby– operacemi, kompenzačními pomůckami(oční čočky, diskrétní sluchadlaatd.).

Mýtus neužitečného času

Názor: Staří lidé nepracují, nejsou pro společnost přínosem, ale naopak přítěží, jsou tedy neužiteční.

Komentář: Ičlověk, který nepracuje, může být jinak velmi aktivní amůže být svou radou, pomocí apodporou nepostradatelnou pomocí pro jiné. Využití celoživotních zkušeností může být velmi prospěšné pro mladší generace. Předchozí vykonávaná práce ajeho předchozí přínos pro rodinu, společnost, přáteleatd. si zaslouží ocenění, respekt aúctu. Zásluhy žádné osoby nemají končit vokamžiku ukončení jeho vykonávané aktivní činnosti.

Mýtus ignorance

Názor: Staří lidé jsou neužiteční, nemají žádnou hodnotu, cenu; jsou ekonomickou zátěží pro společnost. Nejsou pro ostatní partnerem kdiskuzi, ani není podstatný jejich názor. Mladší mají právo je přehlížet, protože staří lidé už jim nestojí za žádný projev ani pozornost.

Komentář: Popírání apřehlížení stáří ivšeho, co se stářím souvisí, je určitou formou rasismu zaměřenou na skupinu starých osob; jde tedy oprojev ageismu.

Mýtus oarterioskleróze nebo osenilitě

Názor: Všichni staří lidé jsou sklerotičtí, nic si nepamatují. Skleróza asenilita je vtomto pojetí chápána jako nezbytný, automatický, vždy přítomný projev stáří.

Komentář: Ikdyž se useniorů skleróza vyskytuje, postupně jsou snižovány kognitivní funkce ačasto se rozvíjí některá forma demence, neznamená to automaticky, že jde onedílnou součást etapy stárnutí. Důležité je uvědomit si riziko tohoto možného stavu azaměřit se na prevenci, která spočívá vaktivním tréninku mozkových funkcí ave vhodné životosprávě. Skutečnost je ale taková, že velké procento seniorů má celkově dobrý či uspokojivý zdravotní stav. Dokonce až 60% znich hodnotí svůj zdravotní stav jako uspokojivý (Haškovcová, 2006, s. 28). Protože jsou ale nemocní anesoběstační senioři často hospitalizováni ve zdravotnických zařízeních aumístěni do domovů pro seniory, vede tato okolnost upracovníků ke vzniku mylného názoru, že arterioskleróza ke stáří patří. Tento mýtus je velmi závažný anebezpečný itím, že podporuje obecný názor lidí, že stáří je nemoc.

Přístup kseniorům na základě jakéhokoli předsudku vede knepochopení jedince, opomíjení jeho potřeb, pocitů, nároků apráv, nerespektování lidské důstojnosti, ponížení akdegradaci osobnosti.

Příčiny ageismu

Palmore (1990, in Tošnerová, 2002, s. 6) chápe vznik stereotypů ostáří jako důsledek předčasného azjednodušeného hodnocení či dichotomického (černobílého) myšlení. Typickým projevem je podle autora upřednostňování mládí. Poukazuje na to, že se běžně setkáváme snásledujícími projevy preference mládí:

■Mladí mohou chybovat či být pomalí bez nálepky, že jsou nemohoucí či senilní.

■Mladí mohou zapomenout jméno nebo adresu bez toho, že by se snimi jednalo sblahosklonnou přezíravostí.

■Mladí mohou být popudliví nebo nepříjemní bez toho, že by byli označováni jako podivínští nebo potrhlí.

■Mladý muž může zobrazovat asdělovat své sexuální pocity nebo citové stavy na veřejnosti, aniž by byl nazván oplzlým dědkem.

■Mladí lidé mohou sdělovat příznaky svých nemocí azaujmout jimi, aniž by byli odbyti poukazem, že neduhy přináší věk.

Zdroje ageismu

Podle Traxlera (in Tošnerová, 2002, s. 12) existují čtyři zdroje ageismu, které podporují negativní stereotypy amýty vzápadních zemích.

Strach ze smrti

Stáří je chápáno jako synonymum smrti ana smrt nechce nikdo myslet, nechce se jí zabývat. Smrt je vpojetí západních zemí vnímána achápána silně negativně. Otom nás každodenně přesvědčují např.televizní seriály, vnichž lékaři „bojují proti smrti iproti nemoci“, každou neúspěšnou snahu ozáchranu života nemocného hodnotí dramatickým projevem: „Ztrácíme ho!“, podléhají depresím apocitům osobního selhání při nemožnosti zabránit smrti. To, co je ve východní filozofii zcela přirozené, tedy že smrt je chápána jako nedílná součást lidského života, je pro západ téměř nepřijatelné.

Ipřes pozitivní změnu vnáhledu naší společnosti na umírání asmrt, oníž se významně zasloužily svou prací hospice aobor paliativní péče, nemá stále ještě mnoho lidí zpracován svůj vztah ke smrti. Oddalování atabuizování tématu, včetně zavírání očí před smrtí, ovšem problém vůbec neřeší. Východiskem ztéto situace je návrat do našeho nitra, kvlastní spiritualitě anastoupení nebo propojení naší životní cesty spolu sduchovní. Jde ooblast, ve které má mnoho lidí svůj velký osobní dluh, na který doplácí bohužel především oni sami.

Důraz na mládí afyzickoukrásu

Zelenou vživotě má mládí akrása. Všechny zdroje literatury opakovaně azcela shodně poukazují na stále se rozšiřující problém medializované preference mládí akrásy, která se pak automaticky přenáší do každodenního života. Vypadá to, že nezkušenému mládí stačí jen dobrý fyzický vzhled anic víc není zapotřebí.

Spojení produktivity aekonomického potenciálu

Způsob zjišťování skutečného stavu společnosti vedoucí kageismu

Ke snížení ageismu ve společnosti doporučuje Tošnerová (2002, s. 41–42) následující opatření:

■podpora seniora vrodině avokolí krozvíjení jeho schopností, podpora motivace

■podpora seniora pravdivým zviditelněním abez stereotypů, včetně reklam, novinových článků atelevizních pořadů

■podpora samostatnosti seniorů povede ke snížení sebevražednosti

2.5Zákonné normy vsociální oblasti

Obsahuje:

2.6Ochrana práv seniorů ajiných skupin. Etické normy významné při poskytování sociální služby seniorům