Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

James Earls

Zrozeni k chůzi

Proč a jak chodíme po dvou

Přeloženo z originálu BORN TO WALK, Second Edition: Myofascial Efficiency and the Body in Movement by James Earls, vydaného v roce 2020 nakladatelstvím Lotus Publishing, Apple Tree Cottage, Inlands Road, Norborne, Chichester, PO18 8RJ UK a North Atlantic Books, Berkeley, California.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel. +420 220 386 401

jako svou 8066. publikaci

Překlad René Souček

Odborná recenze doc. PhDr. Daniela Stackeová, Ph.D

Odpovědný redaktor Šimon Tatíček

Návrh obálky a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 240

První vydání, Praha 2021

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

Copyright © 2014, 2020 by James Earls

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-271-4272-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-4271-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-1749-9 (print)

PŘEDMLUVA

Rád předkládám čtenářům pronikavé myšlenky. James Earls je kritický myslitel. Když aplikuje svůj mozek na problematiku chůze, tak výsledek stojí za přečtení a zamyšlení. To platí i pro knihu Zrozeni k chůzi, v níž naplno využívá svůj komplexní a vynalézavý přístup ke zpracování tématu plantigrádní postury a bipedální chůze.

Je pro mne samozřejmě také velkým osobním potěšením vidět, jakým způsobem rozvíjí a rozpracovává myšlenky z knihy Anatomy Trains, která poprvé vyšla v roce 1997. Aplikace myofasciálních meridiálních linií modelu tzv. Anatomy Trains (myofascinální řetezce) v dynamice chůze (spíš než posturálních kompenzačních vzorců, původně uváděných do praxe) je vzrušujícím novým směrem pro model anatomických vlaků.

Žijeme v dynamickém období, které se blíží ke dvěma zásadním bodům obratu. Tím prvním je dynamika mezi „starou“ anatomií, tedy reduktivní anatomií muskuloskeletálního systému, jak ji chápeme již od časů Vesalia, a „holističtější“ vizí naznačenou v modelu anatomických vlaků, fraktální matematice, teorii systémů a mnoha nedávných výzkumech na téma myofasciálního přenosu sil. Pokus v knize Anatomy Trains a zcela jistě také pokus zde v této knize se snaží „ohnout“ tyto dva konce tak, aby se potkaly.

Popisná anatomie, v níž „tento sval probíhá od svého začátku až k úponu a provádí tuto sadu akcí“, je zjevně nevhodná k tomu, aby vysvětlila, co se děje při každodenním koordinovaném pohybu. Na druhé straně, holistická premisa, že „vše je propojené se vším ostatním“, třebaže pravdivá, zanechává tazatele ve vakuu, ve kterém může nastat úplně všechno. Jakou tedy přijmeme strategii? Jak se rozhodneme, kudy půjdeme, co budeme dělat a kdy s tím skončíme?

Je třeba sjednotit pohled anatomie „částí“ s pohledem holistickým, o což se kniha Zrozeni k chůzi minimálně snaží a možná není ani daleko od cíle. Fyzioterapeut najde v této knize dobrý nástroj, který mu umožní se do tématu ponořit, a to z hlediska testů pro lokalizaci nesprávné funkce, kdy je tento model založený na klasické teorii chůze. Holistický lékař v ní zase najde mnohé konkrétní poznatky právě ve stylu „vše je propojené“, tedy praktické rady jak vidět v pohybu celého člověka, jak ho posuzovat a jak s ním pracovat.

Druhým bodem obratu, v němž se na začátku 21. století nacházíme, je rostoucí objem somatického odcizení a „senzomotorické amnézie“, kterou vidíme u chatující mládeže, dospělých se sedavým zaměstnáním i vysílených seniorů.

Je evidentní, že potřebujeme integrovaný přístup ke „KQ“ (kinestetická inteligence, pohybová gramotnost) naší urbanizované populace, což je daleko větší skupina obyvatelstva než jen lidé žijící ve městech. Já bydlím v městečku s pouhými 600 obyvateli v překrásné venkovské části Spojených států, ale přesto žiju absolutně „městským“ životem.

Potřebujeme vzdělávat nejen současné a nastupující generace, ale také naše profesní kolegy. Vznikající obor „prostorové medicíny“, která mění polohu nebo pohyb těla v zájmu změny osobnosti, svede dohromady ortopedy, psychiatry, fyzioterapeuty, osteopaty, chiropraktiky, osobní trenéry, cvičitele Pilates a jógy, maséry a manuální terapeuty a šiřitele somatické osvěty, jako jsou stoupenci Alexandrovy techniky a Feldenkraisovy metody. Moje osobní zkušenost je taková, že každý z nás se může ze všech těchto přístupů něčemu naučit, každý z nich může celému oboru něco nabídnout a každá samostatná myšlenková škola se může v mnohém inspirovat od ostatních z oboru.

Během příští generace se tyto něžné „výhonky“ nakonec spletou do silné a komplexní teorie antropologického vývoje, biomechaniky, tělesné výchovy, rehabilitace a rozvoje dovedností, které budou podporovat funkční tělo bez ohledu na individuální životní podmínky. Protože nyní se nacházíme na chvostu průmyslové revoluce a vstupujeme do chřtánu elektronické éry, bude toto úsilí, tedy snaha pochopit hodnoty různých přístupů a integrovat výsledky do nějaké velké teorie, stále víc a víc důležité, protože propojení našich dětí s přírodou se oslabuje a „virtuální realita“ se stává méně virtuální a víc hmatatelně reálnou.

Kniha Zrozeni k chůzi je energickým krokem na této cestě, který sbližuje holistický přístup s klasickým v zájmu pochopení jedinečnosti lidské chůze. Je to kniha jak praktická, tak vizionářská, jak vědecká, tak poetická, stojící na pevných základech, ale přesto povznášející.

Kniha, kterou držíte v rukou, se mi velmi líbila, a věřím, že se bude líbit i vám.

Thomas Myers

Clarks Cove, Maine

11. listopadu 2013

PŘEDMLUVA K 2. VYDÁNÍ

Je to privilegium a zároveň úleva psát druhé vydání této knihy. Privilegium proto, že její první vydání se osvědčilo natolik, že je dobré se k němu vrátit, a úleva zase proto, že mi dává možnost provést určité úpravy a přidat mnoho nových pasáží. Ti z vás, kdo pečlivě četli a studovali vydání první (děkuji vám!), si všimnou řady změn, které považuji za vylepšení. Mnohé z nich jsem udělal na základě zpětné vazby, kritiky a návrhů, které jsem od vás obdržel. A věřím, že čtenáři, kteří mají tuto knihu v ruce poprvé (děkuji také vám!), v ní najdou to, co potřebují. Pokud ne, dejte mi vědět a já se to budu snažit napravit ve vydání dalším.

Když si čtete první recenze své knihy, je to vždy nervy drásající, ale zároveň vzrušující okamžik. Mezi mnoha pozitivními recenzemi na první vydání této knihy byl jeden recenzent, který odmítal myšlenku, že potřebujeme nějaký elastický mechanismus, který nám poskytuje myofasciální tkáň, protože podle něho se při chůzi pohybujeme jako obrácené kyvadlo, což je běžně uváděný model chůze. Když jsem se zvedl, abych sebral z podlahy časopis, kterým jsem mrštil na druhý konec obývacího pokoje, pochopil jsem, že nedostatečná informovanost není chybou tohoto recenzenta. Určitě jsem to dostatečně jasně nevysvětlil a neposkytl jsem mu dostatek správných důkazů. Proto jsem text knihy rozšířil o související výzkumy, abych podpořil celkovou teorii toho, jak myofasciální a kosterní systémy spolupracují, aby dodaly tělu pohybovou efektivitu.

Pokud se dosud držíte modelu obráceného kyvadla, přejděte prosím na stranu 25, kde najdete rychlé vysvětlení, proč tento model nefunguje.

Další důležitou změnou je, že první vydání bylo uspořádáno podle myofasciálních kontinuit z modelu anatomických vlaků, toto druhé vydání však nikoli. Způsoby, kterými se pohybujeme, jsou mnohem složitější, než jak je popisuje model anatomických vlaků. V pohybech jsou drobné rozdíly, které vyžadují úpravy linií a myšlenek modelu anatomických vlaků, které překáží chápání skutečného pohybu. V plánu anatomických vlaků je mnoho nepochybně pravdivých tvrzení, ale hodně konkrétních detailů bylo výzkumy zpochybněno. Model anatomických vlaků má mnohá omezení, která neumožňují plně vysvětlit čtyřrozměrnou povahu normálního pohybu.

Cílem této knihy je popsat nejrůznější fenomény související s dynamikou pohybu, které nám pomohou objasnit záhadu toho, proč stojíme na dvou nohách a co se v nás děje, aby naše bipedální lokomoce byla tak energeticky efektivní. Pro mě odpověď spočívá v interakcích naší anatomie a sil, kterým jsme vystaveni a kterými jsou gravitace, reakční síla podložky a hybnost. Vše z toho má obhajitelnou, pochopitelnou, a především měřitelnou dynamiku, proto věřím, že čtenář najde v této knize mnoho důkazů pro podporu obecné teze myofasciální efektivity.

ÚVOD

Člověk je modelem světa.

—Leonardo da Vinci, kolem 1480

Vitruviánský muž je slavná kresba od

Leonarda da Vinci, která znázorňuje proporce lidského těla. Je to mocný symbol, který demonstruje vztah mezi architekturou a anatomií a který se stal zdrojem inspirace umělců a architektů po celá staletí (obr. 0.1). Ale je to také jedno z nejčistších vyjádření příčin našich omezení při studiu anatomie za posledních 3700 let.

Obrázek 0.1 Vitruviánský muž od Leonarda da Vinci, kolem r. 1487. Spolu s doprovodným textem načrtává ideální lidské proporce a někdy se označuje jako „kánon proporcí“ nebo „proporce člověka“.

Leonardo za to však skutečně nemůže. Jeho kresba vznikla v době, kdy jsme o této problematice ještě nic nevěděli. Ve skutečnosti je toto dílo vlastně ztělesněním dobového myšlení renesance. Da Vinci zhmotnil a zviditelnil ideální vztahy mezi anatomií člověka, božstvím a vesmírem, které popsal římský architekt Vitruvius.

Někdy kolem roku 20 př. Kr. císař Augustus požádal Vitruvia, aby znovu navrhl, předefinoval a oživil obleženou Římskou říši. Vitruvius chtěl zavést nový formát pro navrhování měst a budov a Augustus si přál „Corpus“, což je doslova souborné dílo, které by shrnovalo reformaci celého římského impéria.

Výsledkem byla Vitruviova kniha De architectura libri decern (Deset knih o architektuře). Šlo o první dílo, které popisovalo roli a inspiraci architekta a které se snažilo definovat mnoho nezbytných prvků architektury.

Vitruviovým základním principem bylo, že „síla přírody pracuje jako architekt“ v biologii: na univerzálních přírodních zákonech je postavena anatomie člověka, a proto v tom, jak je navrženo naše tělo, je obsažena mapa makrokosmu. Tělo je doslova minor mundus („minisvět“), a tím je odrazem vesmíru. Proto by měl architekt používat moudrost a proporce „návrhu“ těla také při navrhování architektury: „Žádný chrám nelze logicky vystavět bez symetrie a proporcí, které by přesně odpovídaly rincipu, jímž se k sobě pojí údy dobře stavěného lidského těla.“

V kresbě Vitruviánského muže chtěl Leonardo kromě své mechanické a architektonické zručnosti předvést dokonalou znalost anatomie a také své chápání božství.

Vetknutím lidské formy do kruhu a čtverce demonstroval božské a pozemské vztahy těla. Mírný vertikální posun kruhu mu umožnil učinit z pupku geometrický i fyziologický střed (viz také obr. 0.2). Pracoval však s tehdejšími nástroji: rýsovacím trojúhelníkem a kružítkem. Tím Leonardo položil základní kámen anatomického nepochopení v moderním světě, protože geometrickou dokonalost anatomie vysvětloval s pomocí nástrojů a konstrukčních metod 15. století.

Obrázek 0.2 Tato socha bojovníka nesoucího kopí od řeckého sochaře Polykleita vznikla v letech 450–400 př. Kr. Často se používala jako příklad ideálních proporcí člověka. Kromě Vitruvia a Leonarda se k ní odkazoval také velmi vlivný starověký lékař Galénos.

Používání lidského těla jako vzoru pro architekturu trvalo několik století. Tělo bylo inspirací pro architekturu a stejně tak platil i opak, kdy se architektura a představa cihel a malty využívala pro chápání anatomie. Právě v tom spočívá problém naší tradiční analýzy anatomie.

Přirozeně chápeme postupné skládání jedné cihly na druhou, protože většina z nás si tento princip vyzkoušela, jakmile jsme se poprvé posadili a začali si hrát s kostkami. Je to jedna z prvních naučených konstant tohoto světa: vztah mezi gravitací, setrvačností a rovnováhou. Stejně jako se tělo používalo pro formování architektury, tak po staletí chápání architektury formuje naše pokusy s tělem. Kráčíme po ulici s obousměrným provozem, kde jedna disciplína formuje tu druhou.

Mnohé dnešní učebnice anatomie stále používají pro zobrazení lidského těla model kostek. Je to oblíbené znázornění i v oblasti strukturální integrace, což je moje vlastní profese, a používala ho i její zakladatelka dr. Ida Rolfová. Anatomický slovník používá inženýrské pojmy: mluvíme o pákách, nosnících, dvojicích sil, opěrách a ukotveních. Přirozeně tak sklouzáváme k tomu, že anatomii vnímáme podobně jako svět kolem nás, který vytvořil člověk.

Třebaže Leonardo byl jedním z tvůrců mylného vnímání těla, inspiroval také nový způsob uvažování o něm. V myšlení konce 15. století měla hlavní slovo bible a Aristotelovo učení o světě přírody a světě náboženství. Názory Galéna byly téměř všeobecně přijímané bez jakýchkoli pochyb. Leonardo patřil k prvním, kteří tuto tradici začali narušovat, protože odděloval dogma od pozorovatelné a prokazatelné skutečnosti. Když ve Vitruviánském muži tyto dva principy, tedy kruh (božské) a čtverec (pozemské), oddělil, předznamenal tak změny, ke kterým došlo ve světě během několika následujících století.

Leonardo se intenzivně zabýval anatomií a provedl revoluci jejího znázorňování, protože si začal uvědomovat, že některé anatomické prvky nejsou takové, jak je popsal Galénos před 1200 lety. Mnohé z těchto omylů se stále vyučovaly na univerzitách, a proto Leonardo, než aby věřil „moudrosti“ tehdejších anatomů, provedl řadu vlastních pitev a jejich kresby jsou nyní součástí Královské sbírky v Londýně.

Leonardo inspiroval mnoho vědců, kteří kráčeli v jeho stopách. Belgický anatom Vesalius (1514–64) si také dovolil zpochybnit galénskou tradici a při svých pitvách na univerzitě v Padově byl jak prosektor, tak přednášející (ostensor cum sector). To bylo v rozporu s tehdejší tradicí, kdy se pitvy účastnili prosektor (sector), demonstrátor (ostensor) a přednášející (lector). Úkolem přednášejícího bylo především opakovat Galénovy spisy, přičemž prosektor vyřezával a demonstrátor ukazoval příslušné části těla, ať už odpovídaly popisu přednášejícího či nikoli.

Krátce po Vesaliově praxi v Padově se o nové pojetí snažil také anglický lékař William Harvey (1578–1657), který věřil raději vlastnímu pozorování a poznatkům než slepě přijímanému obecnému názoru.

Jeho vytrvalost, někdo by možná řekl až urputnost, vedla k zásadnímu lékařskému objevu, kterým bylo pochopení krevního oběhu.

Vědci v 16. a 17. století začali přezkoumávat ortodoxní názory a revidovali poznatky mnohých starověkých knih, které byly do jejich doby přijímané bez jakýchkoli pochybností. Vše bylo podrobeno pečlivému zkoumání a myslitelé jako René Descartes a Francis Bacon dali světu nástroje potřebné pro kritickou analýzu, což nakonec vedlo k osvícenství (přibližně od roku 1650).

Explozi vědeckých počinů v polovině

a na konci 17. století zastupují osobnosti jako Huygens (matematika a astronomie), Boyle (chemie), Wren (architektura a fyzika), Leibniz (matematika), Hevelius (astronomie), Leeuwenhoek (mikroskopie) a dva hrdinové této knihy: Isaac Newton (1642–1727) a Robert Hooke (1635–1703).

Newtonovy zákony gravitace a pohybu jsou mnohým z nás dobře známé. Dílo Newtonova současníka Roberta Hooka

tolik známé není, přestože pokrývalo mnohem víc oblastí a předvídalo mnoho věcí, které v jeho čase nebylo možné pochopit. Abychom ocenili výhody bipedální chůze a způsob, jakým naše tělo příroda zkonstruovala, musíme vzdát poctu oběma těmto mužům. Musíme pochopit Newtonovy principy pohybu a našich interakcí s gravitací a podložkou, ale jejich role při chůzi dává jasný smysl pouze tehdy, když se budeme opírat také o Hookův zákon, který se zabývá pružnou deformací.

Přestože Hooke publikoval jedno z prvních (pokud ne úplně první) detailní zobrazení blechy (obr. 0.3), pracoval jinak výhradně s neorganickou elasticitou a pružinami, a proto musíme pro plné pochopení chůze z jeho díla extrapolovat. Uvidíme však, že interakce mezi principy gravitace a elasticity popsanými těmito dvěma muži, kteří spolu občas také soupeřili, nám poskytne nové pochopení fungování našeho těla.

Obrázek 0.3 Tento obrázek byl poprvé publikován v roce 1665 v Hookově díle Micrographica a napomohl popularizaci vědy. Šlo možná o první „populárně naučnou“ knihu, která má i řadu jiných prvenství, např. je v ní poprvé použito slovo „buňka“. Obsahuje také rané pojednání o zkamenělinách, a to už asi

200 let před Darwinem.

Věda ocenila Hooka tím, že po něm byl pojmenován symbol vyjadřující elastické části v těle (viz obr. 1.14).

Bez vědomého úsilí dokážeme prakticky zdarma získat energii prostřednictvím interakce mezi gravitací a reakcí našich tkání na hybnost. Při chůzi pohyb těla zatěžuje elastické tkáně a ty zachycují kinetickou energii (energii pohybu), která se krátkodobě uloží jako potenciální energie. Když se tato potenciální energie uvolní přes spouštěcí mechanismus odrazu palce, převede se zpět na kinetickou energii, která napomáhá návratovému pohybu. Právě tomuto mechanismu se věnuje velká část této knihy. Právě on nám poskytuje dar uvolněného a elegantního pohybu, který je snadný a zapojuje celé tělo.

Až do 20. století používali vědci převážně karteziánský přístup k tělu, kdy se zaměřovali na jeho „části“ a udržovali obraz jeho fungování jako stroje. Tento koncept těla víceméně přetrval až do roku 1948, kdy sochař Kenneth Snelson vytvořil sérii struktur, které mimoděk napodobovaly interakci mezi kostmi a myofasciemi těla (viz obr. 0.4). Snelson, který tehdy studoval u filozofa a architekta Buckminstera Fullera, použil napnuté dráty, které spojovaly pevné kompresní rozpěry.

Obrázek 0.4 S pomocí napnutého drátu a kovových rozpěr lze vytvářet samonosné struktury. Integrita takové stavby vyžaduje souhru kompresních a napínaných prvků. Jak Snelson zdůraznil, poškození jednoho prvku u jednoduché stavby může vést k jejímu zhroucení, avšak u složitějších konstrukcí takové poškození není tak destruktivní (více viz jeho webové stránky na http://kennethsnelson.net/faq). S tím se znovu setkáme při našem detailním pohledu na tělo a jeho schopnost adaptace na dysfunkci v kterékoli oblasti.

Fuller dále rozvíjel tyto myšlenky a geometrii toho, co označuje jako tensegritní stavby, které používá jako modely pro prvky ze světa přírody od atomu, přes lidskost až po vesmír. (To je zajímavá ozvěna touhy starých přírodních filozofů, kteří se snažili prokázat analogii geometrie mikrokosmu a makrokosmu).

Abychom tento systém pochopili ve Snelsonově a Fullerově světě, musíme plně porozumět roli každého spojovacího prvku.

Univerzální spojovací složkou v našich tělech je fasciální tkáň. Jde o dříve spíš podceňovanou složku naší „konstrukce“, je to však úžasný materiál s mnoha funkcemi, který spojuje i odděluje orgány a poskytuje nám stabilitu i mobilitu.

V 21. století se fasciálnímu systému konečně dostalo pozornosti, kterou si zaslouží, a to díky zásadním pracím mnoha průkopnických postav, k nimž patří také Ida Rolfová (1896–1979). Doufám, že tato kniha přispěje k docenění bipedální chůze jako jedné z charakteristik, které definují člověka, a to díky pochopení fasciálního systému v pohybu podle principů Newtona a Hooka, systémů Fullera a Snelsona, anatomie Myerse a Vleeminga a funkčního pohybu dalších průkopníků, jako jsou Jacquelin Perryová, Gary Gray a David Tiberio.

Cílem této knihy je ukázat, že tělo je „navrženo“ podle linií jiného modelu než toho, který vznikl extrapolací ze světa stavitelství a který tak krásně vyjádřil Leonardo da Vinci ve své kresbě Vitruviánského muže. Mým cílem je popsat model, který bude mnohem informativnější a uspokojivější. Model, který umožní celému tělu přizpůsobovat se a spolupracovat s pohybem při chůzi a který ukáže, jak pro úsporu energie využíváme mechanismy, které jsou naší anatomii vlastní. Pokud mohu použít slova z Newtonovy odpovědi na Hookovo nařčení z plagiátorství, tak jestliže je v této knize něco cenného „a pokud jsem dohlédl o něco dál“, není to dáno mým vlastním úsilím, ale prostě proto, že jsem měl možnost „stát na ramenou výše zmíněných obrů“.

A proto také musím poděkovat všem, kteří mi věnovali svůj drahocenný čas: Treforu Campbellovi, bez kterého bych se nevydal na cestu tímto směrem; Thomasu Myersovi, Artu Riggsovi a Davidu Tiberiovi, díky jejichž vedení moje cesta nebyla tak hrbolatá a klikatá; mé milované přítelkyni Lize Cawthornové, bez níž by moje putování bylo dlouhé a osamělé, jejíž laskavý a povzbuzující doprovod a nadšení ho usnadňovalo a bez níž bych k jeho konci vůbec nedospěl; obrovský dík patří každému korektorovi za spoustu hodin editačních prací, bez kterých by kniha nedávala smysl; a samozřejmě také mým rodičům, bez nichž bych nikdy neudělal první kroky.

Děkuji také mému podpůrnému týmu v nakladatelství Lotus Publishing: Simonu Chiuovi za jeho technickou podporu, Amandě za její trpělivost (často jsem měl zobrazení vzhůru nohama nebo z rubové strany a museli jsme to opravovat), Wendy za její bystrost při umísťování zobrazení na stránku a samozřejmě Jonovi za to, že nás nechal se s tím tolik loudat.

Jak s oblibou říkával sv. Jeroným: Solvitur ambulando. Chcete-li vyřešit problém, procházejte se.

—Gregory McNamee

Lidé obvykle považují chůzi po vodě nebo ve vzduchu za zázrak. Já si ale myslím, že není zázrak chodit po vodě nebo ve vzduchu, ale po zemi.

Každý den se účastníme zázraku, který vůbec nevnímáme: modré nebe, bílé mraky, zelené listy, zvědavé oči dítěte – naše vlastní dvě oči. Vše je zázrak.

—Thich Nhat Hanh

JAK POUŽÍVAT TUTO KNIHU

Po úvodních kapitolách, kde uvádím základní teorii, je toto vydání rozdělené podle tří hlavních rovin pohybu (kapitoly 3–5). Jde sice o chybné, ale užitečné konstrukce, které nám umožňují vytvořit si vizuální dojem a poskytují nám čas na diskusi o důsledcích směru vláken v tkáních a dynamice sil v každé z těchto rovin.

Ve skutečnosti se vše děje ve všech těchto rovinách zároveň, avšak bylo by nemožné popsat to jakýmkoli způsobem, který by byl srozumitelný.

Doporučuji čtenářům, aby si celou knihu nejprve jednou zběžně pročetli a pak se pustili do čtení znovu a podrobně. Kvůli časovému překrytí napínání tkání v různých směrech, kdy dochází k využití potenciálu dynamických vlastností myofasciálních tkání dynamiky myofasciálních tkání, je užitečné získat nejprve celkovou obeznámenost s problematikou a teprve poté se ponořit do detailního studia.

Občas bude pochopení některých myšlenek této knihy bránit standardní způsob popisu svalů známý z tradičních anatomických textů, a naše již dříve získané poznatky nám tak mohou ztěžovat ocenění skutečného pohybu. Při svých workshopech se často zabývám vysvětlováním nepřiznaných předsudků, které jsme v sobě nahromadili z běžných knih o anatomii. Většina anatomických textů uvádí seznam svalových akcí jen na základě otevřeného pohybového řetězce, aniž by tuto skutečnost výslovně uváděly. Ve skutečnosti svaly při normální funkci reagují v součinnosti s gravitací, hybností a reakční silou podložky. Jednoduché vodítko, které lze často použít pro skutečnou funkci, je prostě obrátit akci uvedenou v anatomickém textu a dojít ke skutečné funkci svalu (jeho excentrické akci). S tím se v této knize setkáme mnohokrát. Nejjednodušším příkladem jsou adduktory kyčle, které musí pracovat tak, aby kontrolovaly addukci, nikoli aby prováděly abdukci.

Dalším problémem běžných anatomických textů je, že vyvolávají dojem, jako by sval vždy vytvářel v kloubech akci. Pokud jsou přítomné vnější síly, je tomu právě naopak: klouby posílají sílu do tkáně a tkáň reaguje tak, aby tuto sílu kontrolovala. Pro lepší představu o excentrické dynamice jsem do tohoto vydání zařadil elektromyografické údaje (EMG). Když se někdo drží modelu koncentrické kontrakce, může mít s EMG údaji problém, protože svaly se „stahují“, přestože by se měly prodlužovat.

V prvních kapitolách se budeme zabývat také zkoumáním, proč je prodlužování tkání pro celkovou efektivitu chůze užitečné. Přednapíná a zatěžuje totiž myofascie, a tím dochází k zachycení kinetické energie, kterou lze znovu využít a zvýšit silový výkon svalu.

EMG údaje jsou uvedené pod krokovým cyklem tak, aby lépe ukazovaly, co se děje s tkáněmi v každé fázi chůze. V modelu efektivního pohybu podle této knihy ukazuji, že prodlužování myofascií umožňuje několik efektivních mechanismů. To nás vede k „základním událostem“, což je seznam rozsahu pohybů kloubů, které jsou nezbytné k efektivnímu zatížení příslušných tkání a které jsou vzájemně závislé. Ztráta kterékoli z těchto „událostí“ vede ke kompenzačním vzorcům a zvyšuje pracovní zatížení ostatních tkání.

Obeznámenost s každou ze základních událostí poskytne terapeutovi seznam kloubů a tkání, které je třeba při vyšetření chůze prověřit. Pro obnovení původní lehkosti a přirozenosti chůze v co největší míře lze pak předepsat vhodnou mobilizaci nebo posílení dysfunkčních tkání či kloubů.

Tento model základních událostí pomáhá mnoha terapeutům po celém světě a poskytuje zásady, které lze aplikovat na kterýkoli pohyb dlouhého řetězce. Pochopení pojetí pohybu v tomto textu pak terapeut dokáže extrapolovat do dalších oblastí sportu, cvičení nebo akrobacie. Tělo totiž není jen „zrozeno k chůzi“, ale je skutečně „zrozeno k pohybu“.

Abyste měli krásné oči, hledejte jimi dobro v lidech. Abyste měli krásné rty, říkejte jimi jen laskavá slova. A abyste měli krásné držení těla, choďte s vědomím, že nikdy nejste sami.

—Audrey Hepburnová

1. „CHŮZOVÝ SYSTÉM“

Když chodíte s poraněnou rukou v sádře, vychýlí vás to z rovnováhy a zdeformuje to geometrii chodícího těla. Tím dojde k nejrůznějším napětím a asymetriím, které vám způsobí další bolesti. Zlomená ruka mě bolela a způsobila mi bolest i v ostatních částech těla.

—Geoffrey Nicholson,

The Lost Art of Walking

nebo

Tělo lze rozdělit do dvou jednotek: pasažérské a lokomoční … Pasažérská jednotka zodpovídá pouze za svou vlastní posturální integritu.

—Jacquelin Perryová, Gait Analysis

ÚVOD

Tuto kapitolu začínáme dvěma citáty, které popisují velmi rozdílné pohledy na tělo. Který z nich je vám bližší?

První citát chápe tělo jako vzájemně propojený celek, zatímco ten druhý jasně a záměrně rozděluje tělo na dvě jednotky.

Klinické rozdělení těla na dvě části, které symbolizuje druhý citát, je doposud „průmyslovým standardem“. Přestože nám redukcionistická anatomie poskytuje působivé a užitečné chápání částí, oddělila nás od vnitřní skutečnosti jednoty, kterou zažívají mnozí z nás. Zajímavé je, že pocit vzájemné propojenosti a závislosti, který vyjadřuje první citát, pochází ze zkušenosti spisovatele, nikoli lékaře.

V celé této knize budeme mezi řádky přecházet od umělce k anatomicky poučenému klinickému lékaři. Jen pochopením částí dokážeme ocenit krásu celku. Stejně tak platí, že pouze oceněním celistvosti dokážeme pochopit autentické role částí. Jsem rád, že poslední desetiletí nám přinesla lepší pojmosloví pro to, abychom dokázali tyto dva pohledy na tělo integrovat. Od konce 90. let minulého století se věnuje rostoucí pozornost významu fasciálních tkání při pohybu, popularizuje se pojetí tensegrity a střízlivý přístup k funkční anatomii. Kombinací těchto tří prvků (fascií, tensegrity a funkční anatomie) se vytváří nová vize toho, jak by tělo mohlo „skutečně“ fungovat. Pochopením pojmosloví a pojetí každé ze složek této trojice nám pomůže vybudovat nové a lepší ocenění „chodicího systému.“

Pro plné porozumění bipedální chůzi je nezbytný systémový přístup, a proto musíme střídat široké i úzké zaměření našeho pohledu na tuto problematiku a doplňovat naši slovní zásobu o hodně slov, abychom na tyto pohledy dokázali aplikovat různé filtry. Příliš často se snažíme navrhovat intervence pohybové a manuální terapie na základě buď redukcionistické anatomie, nebo analogií a vnucené estetiky toho, jak bychom měli chodit. Představy o správném způsobu chůze se často zakládají na hodnotách převzatých z kulturních, rodinných, náboženských nebo výkonnostních ideálů a málokdy se zakládají na skutečném pochopení anatomie. Ani redukcionistická anatomie, ani představa pohybových ideálů nenabízejí uspokojivý model, protože každé chybí hloubka té druhé, a ani jedna z nich nevychází z primární zásady zkoumání toho, co se skutečně s celým tělem děje při chůzi.

Zbytek této knihy je právě pátráním po tom, co se při chůzi skutečně děje a proč. Než abychom se snažili o výklad podle anatomie, která ignoruje gravitaci a hybnost, nebo abychom vnucovali pohybové praxi nějakou estetiku, začněme naše putování tím, že se podíváme, jak se tělo skutečně pohybuje. Použitím škály nástrojů a pojmů můžeme vytvořit mapu toho, co a kdy se děje při krokovém cyklu. Vytvoříme model, který oceňuje hlubší smysl anatomie skutečného světa a zároveň role fasciálních tkání a jejich propojení.

Tělesné systémy

Každý z našich kroků

vytváří nové mýty.

—Louis Aragon

Často uvažujeme tak, že pro naše čtyřnohé přátele musí být chůze mnohem snazší, protože jsou v kontaktu s podložkou vždy nejméně dvěma body.

Pro nás chodit znamená mít na zemi jen jedno chodidlo a udržovat rovnováhu našeho vysokého, vzpřímeného a velmi nestabilního těla. Chodíme proto, abychom se přesunovali z místa na místo, abychom přenášeli naše hlavy a ruce, kam potřebujeme, abychom dosahovali svých potřeb a tužeb. Tato zdánlivě jednoduchá akce vyžaduje mozek a nervovou soustavu. Je potřeba ji vnitřně plánovat a mít schopnost předvídat akce a reakce. Využívá při tom spoustu dalších kooperativních smyslů, které se u nás během milionů let vyvinuly. Abychom elegantně a efektivně chodili, musí být každý z našich „systémů“, především zrak, rovnováha a vnímání, v komunikační harmonii. To vyžaduje koordinační schopnosti mozku a nervové soustavy.

Jedním ze základních problémů studia anatomie je, že ji organizujeme podle těchto „systémů“. Při rozboru organizace našeho těla na podobné typy tkání máme sklon zaměřovat svou pozornost vždy jen na jeden systém. Ideální by bylo, kdybychom v celé této knize mluvili pouze o „chůzovém systému“, ale to by musela mít mnohem víc stránek a vyžadovala by znalosti, které nemám. Proto se musím omezit na analyzování neuro-myo-fasciálního-skeletálního-vestibulárního systému a budu se zaměřovat zejména na myofasciální prvky a jejich spolupráci.

Homo sapiens se vyvinul jako generalista. Dokážeme se přizpůsobit mnoha různým situacím a kompenzovat slabosti nebo hendikepy, které máme. Letmý pohled na lidi na jakékoli ulici nám rychle ukáže různé strategie toho, čemu říkáme chůze. Existuje mnoho faktorů (neurologických, instinktivních, emočních, kulturních a strukturálních), které mohou ovlivňovat styl naší chůze. Počet možných interakcí těchto faktorů je velmi vysoký a vytvoření jejich seznamu by vyžadovalo konzultace s velkým množství odborníků. Z tohoto důvodu se soustředím na model „normální“, nepatologické chůze.

Tato kniha prezentuje verzi toho, co se může stát, když lze provádět pohyb celým tělem. Váhám, jestli to označovat jako normální, ale jde o vzorec, který je vlastní většině z nás, a to v liniích, rutinách a formách naší dědičné anatomie. Právě uvolněná, opakující se chůze, která umožňuje našim mozkům zabývat se něčím jiným, nám usnadňuje využívat dar „chození a rozmlouvání“, filozofování, komponování, zamilovávání se a proplétání se jakýmkoli počtem lidských zaujetí. Je to dar, který do nebes vychvalovali již mnozí, od kočovných filozofů po Wordswortha a Dickense, a také schopnost, kterou nám dalo to, co Bernstein (zakladatel teorie motorické kontroly) označuje jako fungování úrovně B. Podle Bernsteina se při chůzi využívá synergie mnoha různých svalů, která je koordinována bez jakéhokoli vstupu z mozku a která se spoléhá na vlastní monitoring pomocí proprioceptivního systému (Latash, 2012). Při našem zkoumání myofasciálního systému budeme sledovat umístění mechanoreceptorů ve fasciální tkáni, kde zřejmě vytvářejí výpočetní systém, který dělá z chůze podvědomou aktivitu.

Vaše tělo je

zkonstruováno pro chůzi.

—Gary Yanker

Já věřím tomu, že chodí celé tělo. Může to znít až komicky samozřejmě, ale v modelování chůze existuje mnoho myšlenkových škol, které omezují svůj pohled na analýzu jen jednoho aspektu lidského pohybu. Jak jsme viděli na začátku této kapitoly, jedna z nejpřijímanějších teorií rozděluje tělo na „lokomoční“ a „pasažérskou“ část, tedy pánev a dolní končetiny na jedné straně a hlavu, paže a trup na straně druhé (Perryová a Burnfieldová, 2010). Další myšlenková škola, kterou zastupuje Gracovetsky (2008), prohlašuje, že k pohybu potřebujeme pouze hluboké zádové svaly. Tvrdí, že střídavá kontrakce mm. multifidi nám poskytuje rotační pohyb, který potřebujeme pro propulzi kterýmkoli směrem.

Přestože tyto teorie jsou v mnohém pravdivé, pro mě nejsou úplné. Pro chůzi používáme celé tělo: pánev a nohy jsou podporované trupem a pažemi. Celé tělo napomáhá rovnováze a pohybu tím, že zvyšuje a snižuje síly přenášené jemnou tkání. Celé tělo se také snaží o to, aby se kroutivé pohyby a otřesy nedostaly až k hlavě. Potřebujeme udržet oči v relativně stejné výšce a určitě nechceme, aby nám mozkem při každém úderu paty otřásla nárazová síla. To vyžaduje, aby se trup a pletence ramenní neustále přizpůsobovaly a udržovaly hlavu stabilní.

Tři prvky chodicího systému, na které se budu nejvíce zaměřovat, jsou fasciální, muskulární a skeletální prvky. Právě ty se doplňují, aby vytvářely báječnou symbiotickou mapu sil, které putují naším tělem. Tvary a obrysy našich kostí a kloubů vytvářejí dráhy jako vyschlá koryta, která při povodni nasměrují vodu do žádoucích směrů. Kosti a klouby asistují tělu pomocí kontrolovaného vzorce tlumení nárazů, kdy se klouby ohýbají podél očekávaných linií, což posílá nárazovou sílu do polotekutých pramenů myofasciální tkáně.

Prvním přístavem na naší cestě chodícím tělem bude posloupnost událostí v kostech a kloubech v kapitole 2. Když pochopíme přirozené dispozice kostí a způsob, jak se při nárazu pohybují, umožní nám to interpretovat roli měkkých tkání. Pokud ostatní systémy správně fungují, tyto tkáně na působící síly reagují tak, abychom si udrželi vzpřímený postoj a pohybovali se vpřed.

Myofasciální tkáně nejsou vždy vědomě řízené (jak se to píše ve většině učebnic anatomie), ale často je jejich chování reaktivní. Například m. tibialis anterior se může aktivně stahovat, aby vytvářel dorzální flexi a inverzi během švihové fáze, zvedl předonoží a zamezil riziku klopýtnutí, ale po došlapu paty na podložku se jeho role mění v zájmu prevence, kontroly nebo zpomalení plantární flexe a everze.

Jeho kontrakce při chůzi je reakcí na prodlužování tkání kolem něho, kdy se celá ploska chodidla opírá o podložku a tato reakce je zcela nevědomá (viz obr. 1.1).

Obrázek 1.1 Náraz chodidla o podložku vyšle síly do měkké tkáně podél kanálů, které jsou dány klouby. Tyto změny zaregistrují mechanoreceptory a v neuromuskulárním systému se vytvoří automatická reakce pro kontrolu pohybu. Během krokového cyklu bude m. tibialis anterior (a všechny ostatní svalové jednotky) neustále upravovat své napětí v reakci na okolní události, kdy bude nejprve reagovat na everzi kosti patní a poté na plantární flexi kotníku (podrobnější popis viz kapitola 3).

Tato reakce je kontrolována mechanoreceptory ve fasciích a lze tak sledovat roli nervového systému v tomto stále komplikovanějším příběhu.

Všude se dá dojít pěšky,

pokud máte čas.

—Steven Wright

Tělo obsahuje mnoho mechanoreceptorů, které neustále snímají změny v napětí a relativní pozici a tyto informace sdělují příslušným svalům. Skvělá Huijingova práce nám ukazuje, že mechanická síla na šlaše se nekomunikuje pouze podél svalu samotného, ale rozptyluje se také do okolních fascií, a proto ji mohou vnímat mechanoreceptory v sousedních svalech (1999a a 1999b, viz obr. 1.2). Takto může změna na jednom konci svalu vést ke stimulaci mnoha jeho sousedů, a to v závislosti na vzorci pohybu.

Obrázek 1.2 Natáhněte distální upnutí (úpon) jakéhokoli svalu a tato síla vyrazí do okolních fascií, kde ji detekují mechanoreceptory. Další myofasciální prvky potom vytvoří odpovídající reakce na tuto sílu v souladu s veškerými mechanickými informacemi, které dostávají ze svého vlastního čtyřrozměrného prostředí.

To znamená, že třeba fasciální tkáň m. tibialis anterior dokáže přijímat mechanické informace nejen od svých sousedů – mm. extensor hallucis a digitorum longus, mm. ibularis longus a brevis, ale také od m. tibialis posterior nebo od jakéhokoli jiného svalu nohy. Neustále přijímá trojrozměrné informace o tom, co se děje ve tkáni kolem, a na tyto změny reaguje tím, že vytváří čtyřrozměrné vyhodnocení a reakci na mechanické síly (čtvrtým rozměrem je čas). Detailnější popis role mechanoreceptorů naleznete v kapitole 6.

Je to právě dodatečný rozměr času, který činí jakýkoli popis chůze tak složitým, protože si musíme představit a analyzovat adaptace těla ve třech rovinách (sagitální, frontální a transverzální) tak, jak se tělo v čase pohybuje a mění svou polohu. Věřím, že analýza předložená v této knize pomůže tyto těžkosti překonat.

NÁŠ VZTAH KE GRAVITACI

Stůj rovně, kráčej hrdě

a taky trochu věř.

—Garth Brooks

Během mého výcviku ve strukturální integraci jsem často slýchal (pro některé lidi to snad byla už mantra), že musíme žít a umět se vyrovnat s gravitací, že gravitace je náš přítel i nepřítel. To mi vždy přišlo dokonale logické z hlediska statického posturálního hodnocení, kdy můžeme vidět dopad nevyrovnaných segmentů a napětí, která způsobuje gravitace.

Já však věřím, že toto tvrzení se plně projevuje, když vidíme tělo fungovat jako „chodicí systém“ kostí, kloubů a neuromyofasciálního kontinua.

Naše oči přirozeně přitahuje efektivní, hladký a elegantní pohyb: klouby se volně pohybují ve svém daném rozsahu a směru a myofascie dostávají potřebné informace jak ze somatické nervové soustavy, tak z detekce mechaniky sousední tkáně. Když se toto vše děje najednou, vnímáme harmonický vztah, a to jak těla v sobě samotném, tak také těla ke gravitaci.

Vypadá to jednoduše a takové to i je. Nic se v nějaké části těla neděje na úkor části jiné, nic není v přepětí a pohyb je všude. Celé tělo funguje jako jeden celek, aby dosáhlo svého cíle. Právě v takovém případě dosahujeme efektivního pohybu. A je zvláštní, že tuto efektivitu vytváří nestabilita našeho postoje na dvou nohách, která je mu vlastní.

Gravitace však není jedinou silou, která na tělo působí. Jakmile se tělo začne hýbat, musíme vzít v úvahu také hybnost a reakční sílu podložky. Jak uvidíme níže, tyto tři síly mají své výhody i nevýhody, které si většina z nás uvědomuje. Vzpřímený postoj, pohyb vpřed a dopad na podložku při úderu paty nás stojí energii. Díky naší unikátní konstrukci však dokážeme energii potřebnou pro tyto úkoly minimalizovat.

UCHOVÁNÍ ENERGIE

Možná si lze chůzi nejlépe představit jako „bioindikátor“, abychom použili ekologický pojem. Bioindikátor ukazuje zdraví ekosystému a jeho ohrožení nebo úbytek může být včasným varovným znamením systémového problému. Chůze je bioindikátorem různých druhů volnosti a potěšení: volného času, volného a lákavého prostoru a ničím neomezovaného těla.

—Rebecca Solnitová

Evoluce a ekonomie

Obě důležité fáze chůze – příprava na švih po odrazu palce a potom při úderu paty – potřebují určité množství energie.

Extendovaná pozice při odrazu palce zachycuje kinetickou energii do mnoha elastických tkání přední části těla a úder paty na propnuté noze umožňuje pohlcení většiny nárazové síly kosterní soustavou. Jen málo savců dokáže kombinovat obě tyto dynamiky, protože se pohybují po čtyřech.

Pružiny, napětí, deformace a tuhost

Systém regulace tuhosti

Zvětšení síly

PRACUJÍCÍ SÍLY – GRAVITACE A REAKČNÍ SÍLA PODLOŽKY

MYOFASCIÁLNÍ DESIGN

TENSEGRITA

TRIANGULACE

FASCIÁLNÍ MEMBRÁNY

FASCIÁLNÍ EFEKTIVITA

Deformace a elasticita

—William James

Viskoelasticita

Napínací (myotatický) reflex

CYKLUS NATAŽENÍ A ZKRÁCENÍ A CHŮZE

SHRNUTÍ

Table of Contents

PŘEDMLUVA

PŘEDMLUVA K 2. VYDÁNÍ

ÚVOD

JAK POUŽÍVAT TUTO KNIHU

1. „CHŮZOVÝ SYSTÉM“

ÚVOD

Tělesné systémy

NÁŠ VZTAH KE GRAVITACI

UCHOVÁNÍ ENERGIE

Evoluce a ekonomie

Pružiny, napětí, deformace a tuhost

Systém regulace tuhosti

Zvětšení síly

PRACUJÍCÍ SÍLY – GRAVITACE A REAKČNÍ SÍLA PODLOŽKY

MYOFASCIÁLNÍ DESIGN

TENSEGRITA

TRIANGULACE

FASCIÁLNÍ MEMBRÁNY

FASCIÁLNÍ EFEKTIVITA

Deformace a elasticita

Viskoelasticita

Napínací (myotatický) reflex

CYKLUS NATAŽENÍ A ZKRÁCENÍ A CHŮZE

SHRNUTÍ