Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lizzy Dentová

Nevinný záskok

Z anglického originálu The Summer Job vydaného nakladatelstvím
Penguin Books London roku 2021 přeložil Petr Kotouš

Jazyková redakce Marie Hajdová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Igor Pejchal
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8127. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 368 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London.

Text copyright THE SUMMER JOB © Lizzy Dent 2021
The author has asserted her moral rights.
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Petr Kotouš, 2021
Cover Design © Ondřej Mikulecký, 2021
Cover Illustration © Fox._.biz / Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-4369-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4368-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-1684-3 (print)

Tuto knihu věnuji celému Mansonovic klanu.
A ještě vděčnost, lásku a malého panáka.

Mé sestřenici a spisovatelce Rachael Johnsové,
díky níž jsem sama začala psát.
Jsi pro mě každodenní inspirací.

1.
Květen

„Jedete na svatbu?“ ptá se řidič. Jeho rozjařené oči se upírají na mě, vůbec ne na úzkou silnici, po které se řítíme.

„Ne, ne,“ vyjeknu a prsty mě začínají bolet z toho, jak se musí zatínat do čalounění sedadla. Na tachometru bude nejmíň sto deset.

„Jářku, dyk ani nejste na svatbu nastrojená,“ souhlasí.

Podívám se na svoji košili a sebevědomí na okamžik vystřídá hrůza. Koupila jsem si ji s šedesátiprocentní slevou v TK Maxx, jenže po pár hodinách cestování už chápu, že bílé hedvábné košile jsou na světě leda pro boháče nebo pro lidi, co mají praní prádla jako koníček. Co se mě týče, rozhodující argument při nákupu oblečení je, jestli to po vyndání ze sušičky bude vypadat jako vyžehlené.

Auto opíše ostrou zatáčku a jednoproudá silnice se ještě víc zúží, pak okolní les zmizí a my projedeme jednoduchou železnou branou zavěšenou na dvou starých kamenných pilířích. Před námi stoupá rozlehlá travnatá plocha a vysoké stromy podél příjezdové cesty natahují větve tak, že ji uzavírají v tunelu z pokrouceného dřeva a listí. V mlze vypadá všechno stejně nahnědlé.

Před námi se vynoří dům, který vypadá spíš jako malý zámek. Šedivá pískovcová mateřská loď, jejíž boky obklopují špičaté věžičky, a od příjezdového kruhu vede ke vchodu do budovy ohromné schodiště. Dům je mnohem větší, než jsem si ho představovala. Je na něm cosi strašidelného. Okamžitě píšu Timovi.

Je to tu jak v nějakým posraným gotickým románu!

Líbí se mi ten tón. Je to vtipné, výstižné, trochu záhadné. Říkám si, jestli mu nezavolat a trochu tuhle linku nerozvést, ale pochybuju, že by ji Tim chápal. Nikdy to nebyl extra čtenář.

Podklouznutí pneumatik mě vrátí zpátky do skutečného světa, v němž se řítím v autě. Na moment zůstaneme viset, kola se bezmocně točí v blátě a řidič túruje motor. Když podřadí, zase vystřelíme vpřed.

„Okolo domu vede cesta ke stájím a chatám vzadu. Má tam být parkoviště,“ upozorním ho a ještě jednou si v telefonu zkontroluju instrukce.

„Vchod pro zaměstnance?“ zeptá se. Zvedne jedno obočí.

„Jo,“ přikývnu a zkroušeně vyhlédnu okýnkem ven.

Zadní část domu je stejně velkolepá jako ta přední, ale na pohled trochu přívětivější. Terén se od oblázky dlážděného nádvoří a růžové zahrady svažuje k řece, kterou sice nevidím, ale zato slyším. Stáje přiléhají nějakých sto metrů odsud k boku budovy. Auto zastaví na půl cesty mezi nimi a trojicí kamenných chatek. Ohlédnu se za hlavní budovou, kterou teď přes dubový hájek stěží vidím.

Z podsaditého komína největší ze tří chat stoupají úhledné spirály kouře z pálících se polen a na dřevěných dveřích chaty visí šedostříbrná cedulka, jejíž nápis sotva rozeznám. Pouze pro personál.

„Tady to je.“ Podám řidiči dvě stovky ve skotských librách. Snažím se nedávat najevo bolest, když se loučím s posledními penězi, které mi na světě zůstaly. „Díky za svezení. Koho by napadlo, že je možný dostat se z Invernessu na západní pobřeží za hodinku a půl. To je určitě světovej rekord!“

Po těch slovech se nadme pýchou.

Na parkovišti stojí snad tucet aut, bílá dodávka, nějaké čtyřkolky, pár těch nabobtnalých draze působících černých esúvéček, několik golfových vozíků – ale pořád ani živáčka. Někde daleko štěkne pes, zvuk se v prostoru strašidelně rozléhá.

Cítím, jak ve mně kypí úzkost, a chytám nerva. Je vymalováno. Konec cesty, a to doslova. Největší pitomost od chvíle, co jsem odkráčela z toho pitomýho divadelního kusu na West Endu. Těsně před svojí první replikou.

„Hodně štěstí ve Skotsku, cerko,“ popřeje mi řidič a se zapištěním pneumatik na štěrku vyrazí pryč.

Párkrát zabuším na dřevěné dveře. Na pozdní jaro je mnohem větší zima, než bych čekala. Můj tenký pršiplášť je do takového počasí oblečení úplně na pytel.

Zapípá telefon. Je to Tim.

Jak jako?

Uchichtnu se. Je na něj spoleh.

Pořád nikde nikdo. Složím paže a schoulím se před ledovým větříkem a rozhlížím se po nádvoří, jestli nespatřím známku nějakého života. Slyším, jak koně ve stáji šoupou nohama po kamenné podlaze vystlané senem, cítím vůni mechem obrostlé země. Nakloním se, třeba někoho zahlédnu v okýnku poslední chaty. Rozsvítí se venkovní světlo na čidlo a oslní mě.

„Heather?“

Vyskočím, když se za mnou ozve hlas – hluboký se zřetelným, ale celkem slabým skotským přízvukem. Přiložím si ruku k čelu a snažím se rozpoznat, kdo se to vynořuje zpoza bílé dodávky. Je vysoký, má na sobě kuchařský rondon, přes něj rozepnutý tmavý kabát, který mu vlaje ve větru, do čela naraženou tmavou vlněnou čepici. Vysoký, tajemný a umí ztracená vejce. Na první pohled se mi z něj klepou kolena.

„Zdravím! Jo, přesně tak. To jsem já,“ pozdravím a zasalutuju mu, jako by byl generál. Nervozita mě očividně nutí dělat ze sebe šaška.

„Potřebujeme tě okamžitě,“ vyhrkne nabroušeně a přitáhne si límec kabátu.

„To jako hned?“ opáčím. Zoufale bych potřebovala horký čaj a sprchu.

„Ten, co tady byl na záskok, spadnul při močení do řeky Ayr,“ ozve se někdo další s nóbl anglickým přízvukem. Přistoupí k nám mnohem starší a menší muž s panděrem v tmavém obleku a táhne za sebou takový ten šik vozík z trubek na zavazadla. Na jeho brunátnou tvář, vrásčitou, ale veselou, dopadne světlo. „Je v nemocnici, prý celkové prochladnutí orgánů.“

„Všech orgánů,“ dodám a zahihňám se – nemůžu si pomoct. Rošťácky se na mě zašklebí.

„Já jsem William. Ale všichni mi říkají Bill. A tohle je James, ten tě přišel přivítat jménem celé kuchyně.“ Podívá se na mou tašku. „Takže vozík není třeba. Cestuješ nalehko. Panenko skákavá! Mělas vidět toho, co tu byl posledně – chudák noční portýr musel nahoru a dolů po schodech snad tucetkrát. A to je chabrus na nohy!“

„Nerada si nakládám víc, než kolik zvládnu sama,“ usměju se na něj.

„V každém případě doufám, že sis koupila holínky.“ Zadívá se na moje boty.

„Ne. Budu si je muset pořídit. A taky kabát. Copak Skotsku nikdo neprozradil, že už je květen, prokristapána?“ postěžuju si a choulím se ve vlastní náruči.

„Severák. Pěkně štípe, dokonce i v létě,“ řekne Bill, strčí klíč do zámku chaty, a když jím otočí ve starém zámku, ozve se hlasité cvak. Otevře dveře, ale místo aby mě zavedl dál, položí za ně můj kufr a zase je zavře. „V takovýhle psírně rulandu nevypěstuješ, co?“

Zarazím se, ale pak rychle splácám odpověď. „Jo. Ta potřebuje víc teplo. Teda kromě mrazu. Mráz se někdy taky hodí.“ Zůstane na mě zírat a mně nezbývá než blábolit dál. „Myslím kvůli hroznům, někdy potřebujou přemrznout. Aby pak daly lepší to, ehm, víno.“

„Potřebujeme, abys začala už dneska,“ vpadne James do našeho klábosení stejným sdělením jako prve. Jeho strnulá ramena i on sám se natáčejí zpátky k hlavní budově, jako kdyby mu tam na rozpáleném sporáku prskala pánev plná sádla.

Začíná se mě zmocňovat panika. „Nejsem oblečená“ je to jediné, na co dokážu přijít. „Myslela jsem, že napřed bude nějaké zaškolení, nebo tak. Že se podívám na instruktážní video Vítejte v našem podniku. Pár hodin nastavování e-mailu? Setkání se šéfem? Drink na přivítanou?“

„To je holka podle mýho gusta,“ zachechtá se Bill.

„Dáme ti uniformu.“ James svraští husté obočí a pak se obrátí na patě, aby to celé působilo ještě pochmurněji.

Bill na mě vrhne omluvný úsměv. „Mrzí mě to, je to všechno hrozně narychlo. Ale nemám strach, ty do toho vklouzneš jako po másle, s těmi svými zkušenostmi. No tak, netvař se jak spráskanej pes. To já tě přece přijímal, pamatuješ? Viděl jsem tvůj životopis.“

„Jo. Jasně. Tak fajn, pojďme,“ řeknu tím nejpevnějším hlasem, na jaký se zmůžu. Můj životopis netřeba rozebírat, ani s Jamesem, ani s kýmkoli.

Bill skočí do nejbližšího golfového vozíku a nastartuje ho. James se na mě netrpělivě usměje a kývne bradou k sedadlu spolujezdce.

„Díky,“ řeknu, když nasedne na plošinku vzadu a pevně se chytí madla.

„James je trochu napjatej, ale to jenom protože s tebou potřebuje projít menu, a to hned,“ zašeptá Bill.

Budu si muset dávat pozor na každé slovo. Hrát roli té nové. Vzhledem ke všem pracím, co už mám za sebou, mi zrovna tohle půjde.

Zastavíme se u vchodu do kuchyně, a jakmile se těžké moderní dveře rozevřou, na nádvoří se vyhrne světlo a hluk a zničehonic se prudce rozpohybuje úplně nová sestava smyslů.

Zadní kuchyně kypí životem. Uvnitř tři kuchaři v bílém připravují večerní servis. Škrábou se hromady drobných nových brambor, další kuchař má před sebou velkou plachtu s bylinkami, jež ohledává něčím, co vypadá jako pinzeta. Je slyšet rytmický chór nožů narážejících do dřeva, chrastění pánví o žulu a klapot mých podpatků po kamenné podlaze.

„Zdravím, šéfe,“ ozve se ten, co z nich vypadá nejmladší. Na břiše má krvavé skvrny a v ruce třímá legračně velký řeznický nůž. James jeho směrem souhlasně kývne, mladík se zapýří a stydlivě se na něj pousměje. Komunikace mezi nimi působí roztomile a já vůči Jamesovi trochu roztaju.

Když míjíme cukrářský kout, do nosu mi vstoupí vůně citronové kůry a hořké čokolády. Pak mě do očí udeří cibule, protože se rázem ocitneme v přípravně. Stojí tam dvě řady nerezových kuchyňských stolů a obrovské trouby a také zasmušile se tvářící kuchařka, tmavé vlasy má stažené síťkou na vlasy, naklání se nad velikým hrncem a opatrně do něho strká cosi, co vypadá jako naběračka plná maličkých humrů.

„Proboha, humří miminka,“ zašeptám vyděšeně. Bill tady najednou není, zmizel lítačkami dovnitř restaurace. Na okamžik zahlédnu ponurou, svíčkami ozářenou místnost plnou tmavě červených tónů a kostkovaných vzorů.

„Langustýny, tři minuty, patnáct vteřin. Plný var,“ zamumlá si kuchařka potichu pro sebe a zapne malý časovač. Langustýny. Začervenám se nad vlastní hloupostí a zhluboka se nadechnu. Jestli nezačnu držet jazyk za zuby, nevydržím tady ani pět minut.

„Heather?“ volá mě James od výdeje. Prohrabuje se tam počmáranými listy papíru.

„Tady. James, to je zkráceně Jamie, ne?“

„Prostě James,“ odsekne a zadívá se do země. „Připravená?“

„Jasně,“ odtuším a nasadím výraz stoprocentní efektivity a sebevědomí.

Mávne mým směrem kusem papíru. „Máme vinné párování k langustýnám a lososu uzenému za tepla. Chybí nám víno k červené řepě a nakládanému zelí. Navíc potřebujeme párovat k loupané pleci. Býval bych volil cabernet, ale musíme vzít v úvahu ještě brukev a tuřínovou pěnu kvůli rovnováze. Tak co ty na to?“

James položí papír a zadívá se na mě. Poprvé vidím jeho tvář v plném světle. Je to bezpochyby fešák, pokud se vám líbí neúmyslně pohledné typy s plnými rty, hustým obočím a asi týden ponechaným strništěm, což mně se teda líbí naprosto. Tmavé vlasy, kaštanové oči a tváře zčervenalé vedrem z kuchyně. A k tomu ještě bílý škrobený kuchařský mundúr. Marně se snažím na něj nezírat.

No jo. Zírám.

Pořád zírám.

„Heather?“

Vytřepu ze sebe mlžný opar a rychle zpátky k práci.

„Máš nápad, s čím bychom to mohli napárovat?“

„A s čím to tak obvykle párujete vy?“ zeptám se a doufám, že se k tomu dobereme oklikou.

„Menu se mění každou chvíli, taky podle sezóny, a tohle je, obávám se, úplně nová kombinace. Většinou bývá potřeba vymýšlet nové párování každý den. Jak jsem říkal, loupanou plec často párujeme s cabernetem, ale já myslím, že ten tuřín…“

„Menu se mění každou chvíli?“ polknu.

James se nadechne. „Pardon. Já vím, že je toho trochu moc najednou. Před každým servisem si sedneme a probereme párování k degustačnímu menu. Myslím já a someliér. Já to potom představím šéfkuchaři.“

„Šéfkuchaři? Já myslela, že ty jsi šéfkuchař!“

„Kdepak,“ řekne se stydlivým úsměvem. „Russel Brooks, náš nový výkonný šéfkuchař, bude dneska všechno osobně kontrolovat. Všechno musí klapnout hned napoprvé,“ dodá trochu omluvně.

„Russell Brooks,“ usměju se. „Zní to jako nějaký elektrický spotřebič.“

Můj žertík zůstane chvíli viset ve vzduchu, pak uvadne a odumře.

„Má dvě michelinské hvězdy,“ poznamená James a vyvalí oči.

„No jasně,“ vypálím.

Dvě michelinské hvězdy? To přece nedává smysl. Já myslela, že to tu bude mít blíž k temnému středověku. Rozhlédnu se po kuchyni a uvědomím si, že všechno kolem vypadá impozantně až na půdu. „Jasně, že vím, kdo to je. Russella Brooka zná přece každej!“

„Brookse,“ opraví mě.

„Jo,“ honem přikývnu. „Dvě michelinský hvězdy.“

„Potřebuješ trochu prostoru, aby sis to sama osahala? Můžu ti dát třicet minut, ale pak už musíme mít návrh pro šéfa po kupě.“ Podá mi menu.

Na vteřinu se pozorně zadívám Jamesovi do tváře. Nedokážu rozeznat, zda mě zoufale prosí o pomoc, nebo jestli se zlobí, že mu tu pomoc už dávno neposkytuju. Jedno je ale jisté: čeká ode mě, že začnu jednat samostatně. Já se přitom doteď jenom snažila oddálit nevyhnutelné. Čas sníst, co jsem si nadrobila.

„Kde máte vinný lístek? A víno? Budu se potřebovat podívat do sklepa, možná zkusit pár vzorků,“ prohodím a vezmu si od něho menu. Bože, je to hrozně složité! Tohle místo je snobárna jako prase! Uzená mořská slanina? Co to má jako bejt? „Zopakuj mi ještě, co je třeba napárovat.“

„Perlička kropenatá, krab, červená řepa a fermentovaný ječmen, hovězí loupaná plec,“ odpoví James a naběhlá žíla na krku se mu trochu stáhne. „Nový vinný lístek je tady,“ složí mi do náručí objemnou složku vázanou v černé kůži. „A sklep je vzadu venku, jak jsi vešla dovnitř, dolů po kamenných schodech kolem centrálního mrazáku. Mám ti ukázat kudy?“

„Nemusíš. Takže za půl hodiny tady,“ přikývnu odhodlaně. Napadne mě, že tichý vinný sklep bude nejbezpečnější místo, kde dát průchod panice. Nový vinný lístek?

„Vteřinku. Anis?“ zavolá na kuchařku vařící humří miminka, která se při tom vyrušení zamračí. Zrovna opatrně vlévá tmavě zelený olej do mixéru a počíná si při tom se vší vážností chirurga sklánějícího se nad obnaženým srdcem. „Až budeš mít tu koprovou emulzi, připrav tady pro Heather degustační talíř,“ přikáže James.

„Ano, šéfe,“ zachmuří se a zamíří k lednici.

Na to James kývne, téměř se usměje a vydá se kuchyní nazpět. Na okamžik si vydechnu, ale pak si uvědomím, že čas běží a mně ho moc nezbývá.

Proběhnu zpátky přípravnou a pustím se po skvostně romantickém kamenném schodišti dolů do sklepa. Šmátrám kolem sebe kvůli vypínači, ale zase vejdu do rány nějakému dementnímu světelnému čidlu; to však tentokrát spustí teplé a matné žluté osvětlení. Můj zrak se hned přizpůsobí a v úžasu zkoprním nad tím, co kolem sebe vidím.

Sklep se táhne daleko do příšeří a není v něm jenom víno. Na moderních ocelových regálech jsou taky vyskládaná obří kola sýra a z nerezových háků přivrtaných ke stropu visí obrovské kýty sušené šunky a slaniny. A za nimi další sýr. Bože, jak já miluju sýr!

Ale není čas přemýšlet. Vytáhnu telefon a rozložím obludně velký vinný list spolu s menu na nejbližší regál. Do prdele práce! Tohle nemá s vinným lístkem, který jsem si doma vytiskla z jejich webových stránek, vůbec nic společného. Ten, který zůstal ležet v mé tašce v chatě, obsahuje ne víc než tucet červených a bílých vín, která se dále dělí na laciná a méně laciná.

Dosavadní plán – pokud se tomu dá říkat plán – spočíval v rychlokurzu, který mi dnes večer zařídí zatím neotevřený výtisk příručky Víno pro začátečníky a strejda Google. Povrchní znalosti. Tak akorát, aby mě nenachytali. Jen abych proplula létem v mizerném hotelu v kdovíjakém skotském zapadákově. Až na to, že ten zchátralý, zanedbaný, zaplivaný hotel se jaksi nekoná. Místo toho trčím v nóbl luxusním áčkovém podniku. A ten vyžaduje prvotřídního someliéra, světovou špičku, která dokáže rozluštit tenhle zbrusu nový seznam vín, co má dvacet stránek. Což já rozhodně nejsem.

Nastal čas zavolat o pomoc.

Nastal čas zavolat té pravé Heather.

2.
O dva týdny dříve

„Tak ty už to máš všechno sbalený?“ zeptala jsem se za současného vrtění hlavou, když jsem obhlížela její ložnici, jestli by se tam nenašlo něco k „zapůjčení“ během její nepřítomnosti. Všimla jsem si vysokých lodiček vykukujících zpod židle a žehličky na vlasy. To pro začátek. Pak jsem ještě objevila bikiny přehozené přes postel. Jak moc nóbl má být ten hotel ve Skotsku?

S Heather jsme úplně nejlepší kámošky už od základky, od chvíle, kdy se se svým otcem krátce po smrti matky objevila v mém domovském Plymouthu. Na první pohled jsem poznala, jak moc se všeho bojí. V prstech nervózně kroutila a natahovala vlny na svých vlasech, oči zabodnuté do země. Zpráva o tom, jak to bylo s její mámou, se po hřišti rozlétla rychlostí blesku. Bylo mi to hned jasné: tahle holka mě potřebuje.

Nakráčela jsem přímo k ní. „Neboj se. Já ti ukážu, co a jak. Jmenuju se Elizabeth Finchová a už je mi šest.“

„Finchová? ,Finch‘ jako pěnkava?“ řekla na to tiše. „Mám tužku s obrázky ptáků. Chceš ji?“

„Jasně.“ Nechala mě žasnout nad veselými kresbičkami ptáků a nad gumou ve tvaru zobáku. To já nikdy žádné čímkoliv zvláštní tužky neměla.

„Je tvoje. Budeme kámošky?“

„Jasně, akorát budeš takových tužek potřebovat víc,“ zakřenila jsem se na ni. Mezi námi pak ale tužky žádnou roli nehrály.

Od té chvíle jsme my dvě tvořily nerozlučnou dvojku. Já, její lítá ochránkyně, a Heather, nejhodnější a nejinspirativnější člověk v mém životě.

A tak to také víceméně zůstalo. Uplynulo pětadvacet let, a Heather má byt v Londýně, šaty, make-up a pravidelný příjem. Nikdy nemá prázdnou lednici. Podle příkladu svého otce dnes platí mezi nejžhavější mladé znalce vína v celé zemi. Heather si prostě našla svoje místo ve světě. Zato já si pořád připadám jako to dítě, co nevlastní čímkoliv zvláštní tužky.

Posadila se na kraj postele, zhluboka a vyrovnaně se nadechla a pak se na mě nervózně zadívala. „Birdy, stalo se něco velkýho. Neboj, jsem v pohodě. Jsem úplně v pohodě. Vlastně je mi naprosto skvěle.“

„Bezva, to zní báječně,“ já na to a zabrnělo mě u srdce v předtuše nějakého šíleného dramatu. Opřela jsem se zadkem o její toaletní stolek a připravila se na to, co bude následovat. „Naštěstí pro tebe jsem právě teď zase oficiálně nezaměstnaná, takže mám čas na jakejkoli horor. Mám tolik času, kolik bude třeba. Tak ven s tím.“

„Není to žádnej horor,“ špitla a její velké oči se na mě ublíženě stočily.

„Sakra. Promiň, nechtěla jsem si z toho dělat legraci. Prosím. Co se děje?“

„Myslím, že jsem zamilovaná do Cristiana,“ a s těmi slovy se jí na rtech objevil nervózní úsměv.

„Aha,“ odpověděla jsem. Do hlasu jsem se snažila vtěsnat veselí, ale srdce mi poskočilo.

„Já vím, já vím.“ Červenala se a rozpustile se hihňala. Nejradši bych něco přetrhla vedví. Hlavně ne tenhle. Cristian, věčně sjetej švec.

„Fakt?“ sebrala jsem se. „Ten prodavač bot?“

„Návrhář obuvi. Cristian, ano,“ vzdychla. „Prostě… Přes léto spolu vyrazíme do Říma a uvidíme, co se z toho vyvrbí.“

Tím se vysvětlujou ty bikiny.

„Má v plánu rozejít se se svojí holkou,“ dodala rychle. Asi aby mě uklidnila. A pak se zase zhluboka nadechla. „Birdy, já asi… Teda podle mě… Totiž, my asi, podle mě… Já myslím, že to je láska. Že to je ono.“

„Á… ha,“ vydechla jsem a jala se podrobně zkoumat její bambusovo-keramický kartáč na vlasy, abych se nemusela dívat na ni. Zatímco jsem se probírala prstem štětinami, uložila jsem si do paměti, že si musím častěji fénovat ten svůj kadeřavý květák na hlavě. „Ale co ta tvoje práce? Přece to nehodláš celý odpískat jenom kvůli Cristianovi, ne?“

Odpověď mi přitom byla jasná předem. V tom spočívala její Achillova pata. Heather toužila po Lásce. Stačilo, aby se Láska jenom ochomýtla kolem, a Heather neměla stání. Za poslední dva roky to byli: Vile Kyle, osmačtyřicetiletý terapeut domácích zvířat, který jí říkal „ty moje koťátko“; Kahlil, pekař, kterému se ne a ne postavit, a vinil z toho Heather; Woke Warren, největší sexistický feminista na světě; a teď tedy Cristian. Cristian, co má holku, se kterou se údajně hodlá rozejít. Nejsem žádná expertka na psychologii, ale když se podívám na tu holku, která jako malá ztratila mámu a o pár let později také tátu, a na její zoufalou touhu být milována, nějakou spojitost v tom vidím.

Pro mě to bylo hrozně frustrující, protože jestli si někdo zasloužil životního partnera, co bude sakra dobrej, tak to byla ona. Heather, sakra dobrej člověk.

„Stejně to nebyl můj vysněnej flek.“

„Cože? Sama jsi říkala, jak moc chceš jít právě tam. Tam, a ne jinam. Čekala jsi celou věčnost, až se tam pro tebe něco uvolní. A teď bys z toho jenom tak vycouvala?“

„Měl to bejt jenom záskok na léto,“ odsekla.

„Tak to pak jo,“ přikývla jsem.

„Vzala jsem to pro ten pocit, že bych měla v nějaké fázi života strávit nějaký čas ve Skotsku, když jsem koneckonců napůl Skotka. Je to akorát nějaká barabizna uprostřed močálů. Sice blízko ostrova Skye a ten já vždycky chtěla vidět. To přece víš, kolikrát jsem se tam chystala. Máma se tam narodila.“

„Já vím, já vím,“ řekla jsem rychle.

„Recenze na Tripadvisoru to má úplně příšerné. Po pravdě? Oni tam nepotřebují žádnýho pitomýho someliéra, ale totální generálku. Birdy, já přece musím zjistit, jestli to s Cristianem není náhodou ono. Copak ty by sis nechala proklouznout šanci na opravdickou, skutečnou lásku?“ zeptala se mě s vykulenýma očima.

Nechápejte mě špatně, já šťastné konce přímo zbožňuju, jenže Cristian to není ani omylem. Grr! Jak mě jenom vytáčí představa, že si zase jeden nehodnej zmetek hodlá ukrojit kus místa v tom jejím dobrém srdci. Jenže tohle jí říct nemůžu. Už jsem si ověřila, a bylo to bolestivé poznání, že pokud jde o lásku, tak s Heather žádné rady ani snahy nehnou.

Mým úkolem coby její nejlepší kamarádky bylo prostě ji podporovat i přes veškeré svoje výhrady.

„Pokud je to to, co chceš, tak mazej za tím svým švíckem. Ať tě láska provází!“ vzdychla jsem.

„Dej mi pokoj. Děláš si ze mě prdel.“

„Ale kdepak, nedělám. Je to jenom trochu nahonem.“ Podpoř ji, Elizabeth Finchová. Zadívala jsem se jí přímo do očí. „Jestli je tohle to, co chceš, pak jsem šťastná.“

„Jsi šťastná za mě?“

„Potřebuješ, abych byla?“

„Ne. Ale pomohlo by to.“

„Jasně, že mám trochu obavy, aby taky ne, za daných okolností. Ale jsem šťastná, jestli jsi šťastná ty,“ řekla jsem a roztřásla se mi kolena. Nelíbilo se mi to, vůbec se mi to nelíbilo, a bylo mi mizerně, že jí nemůžu říct popravdě, co si myslím.

„Mám prostě takový pocit, že to s Cristianem musím zkusit. Vím, že podle tebe to není chlap do nepohody a kdesi cosi, ale já si opravdu myslím, že je ve skutečnosti hrozně citlivý. A sex, to je jako nějaký kouzlo. Jako bychom spolu byli nějak záhadně propojení. S ním se v sexu nebojím objevovat nové věci, jako by to byla nejpřirozenější věc na světě. Když se milujeme…“

„Fuj, neříkej ,milujeme‘, je mi z toho šoufl.“

„Miluuuujeme?“ protahovala to a znělo to sexy.

„Jo. Jo, jo,“ vpadla jsem do toho. „Tak fajn, Itálie. Samý kafe a sacharidy. Můžu tě aspoň přijet navštívit?“

„No jasně! Teda až se trochu zabydlíme,“ dodala rozpačitě. „Děkuji ti, Birdy. Moc se mi ulevilo, že jsem ti to mohla říct.“

„A řekla jsi to jim? V tom hotelu?“ povzdechla jsem si a smířila se s vyhlídkou, že mě teď čekají nějaké tři čtyři měsíce, než celá tahle věc propukne v požár a spálí všechny na popel, včetně Cristianovy ubohé přítelkyně. Ale já tady samozřejmě budu, abych posbírala padlé. Vždycky jsem byla.

„Ne. Ani neřeknu. Nedokázala bych to.“

Chtěla, abych tím považovala rozhovor za ukončený, ale mě něco zarazilo. Tohle se Heather vůbec nepodobalo. Obyčejně je naprosto profesionální. Jestli mi doteď v uších pípal alarm, tak teď se rozezněly poplachové sirény.

„Heather, nechovej se jak praštěná. Přece jim to musíš zavolat,“ řekla jsem nevěřícně. „Vymysli si nějakou výmluvu.“

„Neumím lhát. Sama jsem si toho užila dost.“ Hlas jí zněl pevně a vysoko, a já cítila, jak se mi propínají ramena, abych získala dost síly, až se jí začnu snažit přimět k rozumu.

„Řekni jim, že jsi měla bouračku. Nebo že máš ebolu. Nebo že tě někdo bodnul, třeba že si tě s někým spletl. Dneska někoho bodnou každou chvíli.“

„To není žádná legrace,“ odsekla.

„Co třeba, že tě píchli mezi žebra před internetovou kavárnou v Benidormu?“ dostávala jsem se do ráže.

„Cože?“

„Nikoho by ani nenapadlo, že sis to vymyslela. Je to dobré. Věř mi. Prostě tě bodli v Benidormu. Je to Benidorm, nebo Benidrom?“

„Proč by mě měl někdo probodnout? To zní, jak kdybych někde prodávala fet.“

„Náhodou.“

„A proč jsem jela do Benidormu?“

„Studijně.“

„Studijně kvůli čemu?“

„Kvůli vínu, čemu jinýmu!“

„Španělský víno. Hmm. Ne. Ale třeba sherry, to by šlo. Nepsali by o tom v novinách?“

„Ne. Někoho bodnou každou chvíli.“

„Měla bys přestat číst ten pitomej bulvár.“

„Ty články tam mi připomínají mý prachmizerný dětství,“ dodala jsem, a než stačila říct, že jsem žádné prachmizerné dětství ve skutečnosti neměla, zažertovala jsem: „Prostě mi věř. Nikdo se nebude probírat španělskými místními plátky, jestli tam náhodou nenajde článek o nóbl holce z Anglie, kterou někdo propíchnul.“

„Chytili toho chlápka?“

„Ne.“

„Takže utekl?“

„Chci říct, že policie ho pořád ještě hledá.“

„Tak to se mi ulevilo.“

Nastalo krátké ticho a pak jsme obě vyprskly smíchy.

„Měla bys jim to říct, Heather,“ zopakovala jsem, když smích odezněl.

„Ono se nic nestane. Je to jenom letní záskok, místo mě někoho najdou, ani se nenaděješ. Na podzim do Paříže, to je můj velkej plán. Tohle neznamená nic. Teda skoro nic. S nimi už nikdy nebudu muset mluvit, natož se s nimi potkat…“

To jsem jí nemohla dovolit. „A co kdybych jim zavolala já místo tebe. Nebudu jim tvrdit, že tě pobodali. Řeknu jim něco vhodnějšího, co ty na to?“

„Jsi si jistá?“ V očích se jí objevila čirá, upřímná úleva.

„Žádnej problém.“ Nebylo to poprvé, co bych místo Heather prováděla něco, čeho se sama bojí.

„Dobře,“ souhlasila a viditelně se uvolnila. Udělat pro ni něco takového bylo snazší než třeba zaplatit činži. „Asi by pro mě nebylo nejlepší, riskovat nějakou kaňku na vlastní kariéře.“

Při pomyšlení na doutnající popelnici, k níž bych mohla přirovnat svou vlastní kariéru, jsem se ošila. Moje „kariéra“ v zásadě mířila od jedné nesmyslné práce ke druhé, přičemž nejlepší flek byl ten zatím poslední – pozice čehosi pro „digitální média“ – a já se k němu dostala bohapustým podvodem na základě chabých vědomostí o pár instagramových influencerech. Vykopli mě, hned jak na to přišli. Před tím jsem se párkrát pokusila prorazit jako herečka, jenže jsem nedokázala vydržet s ostatními herci; jako prodavačka v knihkupectví, což mě docela bavilo, než mě vyhodili pro nadbytečnost; v účetní firmě, hrůza; několik etap podpory v nezaměstnanosti; a dvakrát přes léto práce v baru na Tenerife, což mi dohodila Heather. „Jen abys přečkala období, než zjistíš, kam tě to táhne. Než vyslyšíš svůj vnitřní hlas,“ tvrdila mi.

Je mi jednatřicet a ten svůj mystický hlas ne a ne zaslechnout.

„Vymyslím nějakou kvalitní výmluvu, co na tvé kariéře nezanechá ani smítko, ano? Ale ty mi slib, že se teď na chvíli odmlčíš. Nemůžeš se vyvlíknout z práce a začít sázet na internet fotky, jak se sluníš na Riviéře.“

„Cristian má taky rád, když mlčím, takže žádný problém.“

O tom nepochybuju, pomyslela jsem si, a moje averze k němu se ještě prohloubila.

„Nech to na mně,“ řekla jsem.

„Díky, Birdy.“ Zhluboka vydechla a chvíli bylo ticho. „Hrozně ráda bych tě tady nechala bydlet, ale víš, že to tady musím pronajmout. Ty sis určitě někde něco našla, že jo? Viď, že se nemusíš vrátit k vašim?“

„Neboj se. Ještě mám v záloze tohoto bratrance v Tootingu,“ vymlouvala jsem se. Nedokázala jsem jí prozradit, že i ten už mě odmítl.

„To je ten bratranec řezník?“

„Jo.“

„Ale ten tě přece nesnáší.“

„Ne, to já nesnáším jeho. Však ono se to vyvrbí. Já to nějak vymyslím. Vždyť mě znáš. Žádnej stres.“

Zamračila se.

„Heather, klídek. Hned co odjedeš, odpovím na pár inzerátů a najdu si něco úplně jiného, kde se nemusí dřepět u počítače. Něco praktičtějšího. Třeba i něco rukama,“ snažila jsem se do svého hlasu vpravit co nejvíc světla. „Přála bych si mít v sobě tolik vášně jako ty.“

„Jednou někoho potkáš, Birdy.“

„Já nemyslím vášeň pro chlapy. Mám na mysli kariéru. Jako ty s tím svým vínem. A vůbec, možná jsi už pozapomněla, ale zase se tak nějak vídám s Timem.“

„Birdy,“ stáhla Heather obočí. „Přece to sotva můžeš myslet vážně s někým, koho jsi potkala v nočním autobusu.“

Trochu jsem ztuhla. Věděla jsem, co je Tim zač, a přesto jsem se rozhodla s ním chodit. Heather ale pravého Cristiana nevidí, v tom je ten rozdíl.

„S Timem před ničím nezavírám oči,“ vypadlo ze mě. „Teda ne doslova. Kdybych při tom nezavírala oči, nemohla bych si představovat Jasona Momou.“

„Já jenom chci, abys byla šťastná. Tim ti ani nenabídl, abys zůstala u něj, dokud si něco nenajdeš. A pracuje jako pojišťovák, prokrista!“

„Pracuje jako vyšetřovatel pojistných podvodů,“ opravila jsem ji. „Ne každý touží po velké italské love story, Heather. Možná jsi zapomněla – já jsem holka, které jednou dal kopačky kluk, co pracoval jako Santa v obchoďáku. Moc na výběr nemám,“ hodila jsem tam vtípek, abych zase obrátila směr hovoru k ní a pryč od mých nedostatků.

„Brouku,“ začala a já věděla, že bude následovat přednáška o tom, jak jsem úžasná, jenom to v sobě objevit. Jenže místo toho vzdychla a to mi spíš přitížilo.

Položila jsem kartáč na vlasy vedle sebe a najednou se mi přestalo chtít do dlouhého srdceryvného loučení. „Poslyš, Heather, měla bys hejbnout kostrou.“

„Jo, to je fakt. Inu, tak tedy sbohem,“ vstala a rozevřela náruč. „Birdy, nedokázala bych si to užít, kdybys ty měla být nešťastná.“

„Já jsem šťastná. Vážně, aspoň budu mít teď možnost zasednout a napsat tu knihu Jak se vyhnout zodpovědnosti prakticky za cokoliv, co o ní pořád jenom tlachám.“

„Kdo jiný než ty by dokázal napsat knihu o seberozvoji nicneděláním,“ podotkla s pýchou v hlase. Pokusila jsem se nevnímat to hryznutí, které v mé hrudi její vtípek vyvolal.

„Myslíš?“

Když naše úsměvy ochably pod zármutkem z rozloučení, Heather mě pevně objala.

„Dáš mi vědět, až jim tam zavoláš? Zvládla bys to ještě dneska?“

„Rozhodně.“

„Děkuju ti. A dej mi vědět, kam ses nakonec vrtla. Nemohla bych spát, kdyby ses musela vrátit zase zpátky do toho strašidelného domu. Vážně, Birdy, tví rodiče…“

„Jasně. Spolehni se,“ přerušila jsem ji. Nehodlala jsem zabřednout do konverzace o mých rodičích. Zažila jsem to už milionkrát a žádný rozhovor nikdy nedokázal změnit skutečnost, že mí rodiče stojí a vždycky stáli úplně za hovno.

„Tak to je dobře,“ padla zpátky na postel a vydechla úlevou. Zase mě píchlo u srdce. Věděla jsem, že si zčásti vlastně přeju, aby jí to s žádným chlapem nikdy nevyšlo, pokud by to jinak znamenalo o ni třeba jen maličko přijít. Heather a já jsme si sice byly blízké jako rodina, ale jak plynula léta, cítila jsem, že zatímco ona si krůček po krůčku buduje život, který je jen její vlastní, já se pořád potácím od ničeho k ničemu a doufám, že odpověď na otázku, jak žít a jak být, mi jednou spadne sama od sebe do klína.

Zatlačila jsem zpět slzy, které se mi začaly drát do očí.

Heather si najednou sedla.

„Na něco jsem zapomněla. V Ritzu je dneska nějaká formální sešlost, měla jsem tam jít. Jsem na seznamu hostů – řekni u vchodu, že jsi já, jako vždycky. Nikdo se tě nebude vyptávat. Víno bude zadarmo. Budou tam hezký kluci z gastra.“

„O čem to má být?“

„Předávání Britských vinařských cen. Fakt, stačí prostě vejít dovnitř. Žádná společenská večeře, nic takovýho. Běž tam! Nechám ti tady ty šaty na ramínka a lodičky, jo? Jen si nemysli, já tě viděla, jak si na ně brousíš zuby!“

Zašklebila jsem se. „Tak jo, proč ne? Je to i s doprovodem?“

„Je, ale Tima s sebou rozhodně neber!“

3.
Květen

A je to. Jsem připravená.

Sedím u barového pultu a čekám na Jamese a toho slavného Russella, u sebe mám papír s naškrábanými poznámkami, které jsem si odnesla ze svého krizového telefonátu s Heather. Zpráva, že bydlím u svého bratrance, ji nadchla, a ještě víc moje prosba, jestli by mi nepomohla s výběrem vína k večeři pro přátele, kterou pořádá.

„Tak přece jenom!“ vypískla. „Proboha, kde mám začít?“

Velká chyba, pomyslela jsem si a odpřisáhla si, že už jí volat nebudu – a kdyby snad, rozhodně jí nebudu vykládat nic o tom, co jakoby provádím v Londýně, zatímco je ona pryč. Víc než jednu lež ukočírovat nedokážu. A ani nechci lhát Heather víc, než kolik je nezbytně nutné.

Vychrlila na mě haldu návrhů, které jsem v rychlosti porovnala s vinným lístkem, a pak jsem ji vlídně přerušila, že už musím vyrazit, protože v obchodě s alkoholem budou za chvilku zavírat.

Věřila jsem, že mi ten telefonát nadobro zklidnil rozjitřené nervy, jenže když se zpoza baru vynoří jako čertík z krabičky Bill, vyskočím. V jedné ruce drží červené víno a v druhé lahev nějaké pálenky a tváře má červenější, než když jsme spolu stáli venku. Napadne mě, že nejspíš ochutnával vzorky. A hned potom, že musím vymyslet, jak ten svůj podfuk táhnout dál.

„Už to máš?“ zeptá se.

„Skoro. Šla jsem to do kuchyně ukázat Jamesovi, ale Anis řekla, že mám jít sem a počkat na šéfa,“ a při tom toužebně zírám na lahev whisky v Billově ruce. Uvažuju, jestli se v tomhle podniku chodí personál po práci společně zlískat. Všude samý chlast, všude samý mladý číšník na sezónní práci. V Loch Dorn to určitě sexuálně žije.

„Koukáš, viď?“ říká Bill a já důrazně přikývnu, než pochopím, že tím nemyslí whisky v pravé ruce, nýbrž víno v té levé. „Moc, moc staré Châteauneuf-du-Pape.“

„Pane jo,“ odpovím. „Můžu se podívat?“

„Jasně,“ a opatrně mi podá lahev etiketou vzhůru.

„Já se picnu, ta je starší než já,“ hlesnu bezděky jako úplný amatér. „Teda, chci říct, vážně dobrý ročník…“ Hlas se mi vytratí.

„A to není nejstarší, co tu máme,“ dodá pyšně, otočí se a postaví lahev pálenky na polici proti zrcadlové stěně na pozadí baru. „Můžeš sestavit ochutnávku. Prober to s Russellem, až se tu objeví. Ty jsi someliér. Nebude s tím mít problém.“

„James povídal něco o uniformě,“ vzpomenu si, když si všimnu svého odrazu v zrcadle, jak Bill posunul lahev ginu. Moje nové elegantní střapaté Heatheřino mikádo mezitím utrpělo přerod v hlavu právě probuzeného spáče a uvědomuju si, že začínám kapku zavánět. „Nepřipadám si zrovna čerstvě.“

„Bože, jaká to ode mě nezdvořilost!“ Bill se ostře otočí na patě a shodí přitom z pracovní desky na zem bachratou sklenici na brandy. Cuknu sebou v očekávání zvuku tříštícího se skla, ale neozve se nic. Bill se sehne a zvedne sklenici zpoza baru. „Gumovej koberec,“ zakření se. „Až to s tebou Russell vyřídí, odvedu tě zpátky. V koupelně pro personál se dáš trochu do kupy.“

Zhluboka se nadechnu. Mám toho po krk.

„Co ta hudba?“ zeptám se.

„Tradiční věci. Lyry a harfy a tyhle krámy.“

„Hlavně že ne dudy.“

„Nemáš ráda dudy?“

„Pochybuju, že by měl kdokoliv rád dudy. Co myslíš ty? V životě jsem neviděla dudáka na hlavním pódiu v Glastonbury.“

Zasměje se a pak nervózně pohlédne na protější dveře. Na proslulého Russella čekáme oba. Bill je nejspíš nervózní, že mu má představit novou posilu, co sám vybral, a já se na barové stoličce trochu napřímím. Uvědomím si, že mu to nechci zkazit.

„Představoval jsem si tě úplně jinak,“ pronese tiše. „A podle profilovky bych tě určitě nepoznal.“ Srdce mi přestane tlouct. Pořídila jsem si sice odpovídající účes, ale ten sám o sobě nemůže překonat propast mezi nádhernou a elegantní Heather a mnou.

„Jsem totiž děsně fotogenická. Při online randění to moc nepomáhá.“ Snažím se necítit moc nakrknutá. „Chlapi jsou pak vždycky zklamaní, když mě vidí naživo. Ty moje fotky jsou totiž fakt paráda.“

„Ale tak jsem to přece nemyslel,“ uculí se. „Na profilovce máš přece kočku.“

Chvíli nevím, která bije, a pak si vzpomenu, co jsem Heather sama poradila. Dej si na profilovku něco neutrálního.

„No jo, vlastně,“ řeknu a rychle přemýšlím. „Já mám kočky děsně ráda.“

Vůbec nelez na sociální sítě. Nastav si všechno zobrazování na soukromé. Zbytek léta koukej být offline. Kočka jako profilovka, to by šlo. Další tři měsíce klidně můžu být milovnice koček.

Otočím se na své barové židličce a prohlédnu si celou jídelnu. Naškrobené bílé plátno splývá po hranách velkých čtvercových stolů i ze židlí. Na těch je napnuté a za opěrkou stažené uzlem. Trochu moc načančané, ale děsně roztomilé.

Na každém stole stojí svíčka v malém stříbrném svícnu dole převázaném stužkou s kostkovaným vzorem. Těžké závěsy jsou stažené ke straně a ukotvené páskem se stejným kostkovaným vzorem. Stěny mají tmavě vínovou barvu, podél nich u stropu obíhá původní cihlová vyzdívka. Visí na nich obrazy ve zlatých rámech, samí muži v kostkovaných sukních s kokršpaněly a puškami. V místnosti slabě zavání cigaretový kouř a já před očima vidím buclaté sedmdesátníky srkající brandy nad starými mapami.

„Tuhle jedinou místnost jsme ještě nerenovovali,“ prohodí Bill.

„Nerenovovali?“ Nechápu, kam tím míří.

„Aha, ty jsi ještě neviděla, jak to vypadá všude jinde! Až tady na jídelnu je všechno hotové. Příští týden se na ni vrhnou, pak nás bude čekat pár klidnějších týdnů, než položí nový koberec a trochu ji znovu našminkují. Obsluha pojede jenom na baru, menu se zredukuje. A pak v prvním červencovém týdnu to odpálíme. Léto, nový hotel, nová restaurace. Držte si klobouky!“

„Aha.“ Nový šéfkuchař, nový vinný lístek, plus renovace?

„Vidíš toho starýho jezevce?“ ukáže Bill na zlacený obraz na zdi. „Tak to je praděda současnýho majitele, Michael MacDonald.“

„Nepovídej!“ zašklebím se na Billa, který s plným nasazením leští vinnou skleničku.

„Jo. On a jeho věrný lovecký pes Duke. Samotnýho by mě zajímalo, co by všem těm změnám řekl.“

Z jídelny je vidět do kuchyně, která zabírá půlku protější zdi přilehlé k baru. Jak o tom teď přemýšlím, to moderní vybavení v tak starosvětském prostředí vážně působilo jako pěst na oko. Skoro odevšad z jídelny je vidět na prostor přípravy a výdeje jídel, konstrukce z masivního dubového dřeva, nerezové ocelové tepelné lampy. Stojí tam James, teď má na hlavě přiléhavý černý kuchařský šátek a něco ochutnává ze stříbrného šálku obráceným koncem lžičky. V jeho podání působí ochutnávání jako záležitost nejvyšší důležitosti.

James se usměje. Dveře do kuchyně se rozletí a dovnitř vpadne mohutná masa surového chlapáctví. Má na sobě matně modrý tvídový oblek včetně vestičky a svítivě žlutého kvítku v kapsičce saka. Jeho účes tvoří chaos černých kudrlin a oči má tmavé a světlé zároveň. Je mu něco přes čtyřicet, typ supermodela z reklamy na luxusní hodinky v Gentlemens’ Quarterly, co na retro plachetnici vystupuje z kajuty se zárubněmi obkládanými dubem na palubu, na sobě nedbale rozepjatou košili a před sebou ženu ve zlatých bikinách, které není vidět do tváře.

„Zdravím Heather. Vítej,“ zavrní těžko zařaditelným britským přízvukem, jeho hlas zní jako spečený karamel na smetanové zmrzlině s pravou vanilkou. Na barový pult vedle mě pohodí výtisk novin The Scotsman.

„To jsem já,“ přikývnu.

„Jamesi!“ zvolá a pohlédne mi přímo do tváře, rty se mu stáhnou do ještě užší čárky. Ať je sebevětší fešák, mně je z tohohle reklamního panáka blivno – ženskou, která má tohle za manžela, čeká doživotní vosková depilace třísel, výpady do dřepu se zátěží a v tom nejhorším možném případě vaginoplastika. Ve zlomku vteřiny se dveře do kuchyně rozletí znovu a objeví se James s hlavou skloněnou, cosi studuje ve svých poznámkách. Ten mi sedí mnohem víc. Jestliže na Russellovi je všechno tvrdé a vyfintěné, na Jamesovi je to něžné a neokázalé. Tak například: Jamesovy vlasy působí, že budou vonět šamponem, ne nějakou drahou pomádou. Taky hezoun, ale ne horlivý hezoun. Je mnohem menší pravděpodobnost, že si holí varlata.

„Vítej v našem podniku,“ pokračuje Russell a vytáhne si rukáv, aby se podíval na svoje obrovské stříbrné hodinky. „Do servisu zbývá pětačtyřicet minut a jak tak na to koukám, potřebovala by ses po cestě dát trochu do pořádku, mám pravdu?“

„Jo, to by bodlo…“ souhlasím a zarazím si dlaně do podpaží jako pachovou zátku.

„Fajn, tak pojďme prolítnout lístek,“ přikývne.

Také přikývnu a koutkem oka mrknu po Jamesovi, který si opodál okusuje nehet na palci. Rty naznačím V pohodě, ale James se zatváří zmateně a já si uložím do paměti, že tohle už dělat nesmím.

Přisunu si k Russellovi barovou stoličku a vytáhnu poznámky. Zhluboka se nadechnu a vybalím na něj techniku z dramatického kroužku pro deváťáky: hovořit nahlas a jasným hlasem, k tomu špetku Claire Foyové ze seriálu Koruna pro dodání autority.

„V zásadě není možné provést dokonalé párování, aniž by si člověk pořádně neprošel vinný sklep,“ začnu.

„Pochopitelně,“ kývne Russell na souhlas.

„Samozřejmě jsem neochutnala jídlo, takže tohle je nejlepší, co můžu takhle od oka nastřelit.“

„Tohle vůbec není třeba vysvětlovat, Heather,“ řekne Russell a dotkne se mé paže. „Já jsem hlavně rád, že jsi tady a že už nemusí víno vybírat tady Bill.“

Bill obrátí oči v sloup a přisune Russellovi espresso, ten ho bryskně přiloží ke rtům, vyklopí ho do sebe na jeden zátah a se spokojeným přikývnutím pošle hrnek k Billovi.

„K té perličce nevolím obvyklé rulandské šedé. Předpokládala jsem,“ podívám se přes rameno na Jamese, „že celer není pečený…“

„Ano, do finální podoby menu jsem to připsal,“ odpoví James tiše, když Russell našpulí rty jeho směrem.

„Výtečně! V každém případě bych tedy zvolila německý ryzlink. Suchý. A k tomu steaku z loupané plece bych nedoporučovala cabernet. Je to moc těžké, k těm pěnám a vůbec. Jídlo skvěle doplní argentinská rulanda, jelikož…“ podívám se do poznámek, „…zjemní chuťový vjem náznakem maliny.“

„Dobrá, dobrá,“ Russell přikyvuje a rysy se mu uvolní. Po hladké tváři se roztahuje úsměv. „A co ten krab?“

Do háje. Na kraba jsem zapomněla.

„Ke krabu existuje jediná varianta, že?“ zaimprovizuju. „Merlot?“

Russellovo čelo zmizí mezi vráskami a mrskne pohledem na Jamese, který stojí s pusou pootevřenou. Vzduch protne ticho, které přeruší pouze zařinčení nějaké pánve, která dopadla na podlahu v kuchyni.

Za mými zády se ozve Billovo chichotání a o pár chvil později se začne chechtat Russell, pak se přidám i já se svým hlubokým skřehotavým smíchem, přičemž bedlivě pozoruju všechny přítomné, abych poznala správný okamžik, kdy mám přestat.

„Kecám,“ řeknu a poklepu Russellovi na paži. Zapřísahám se, že už nikdy nebudu hádat.

„Má na mysli chardonnay,“ ozve se Bill s jistotou a pohrozí mi prstem, zatímco ve tváři začíná rudnout. „Teda, to je sranda. Merlot. Boha jeho, málem jsi mě dostala.“

„Promiň,“ omlouvám se. „Jen jsem vás chtěla trochu probrat.“

„Skvělá práce, Heather,“ řekne Russell, aby to celé uzavřel.

„Na tom není moc co vymýšlet,“ zapýřím se. „Vždycky je to akorát pokus-omyl, ne?“

„Blbost,“ znovu se dotkne mé paže, tentokrát ji však maličko stiskne. „Jsi jedna z nejmladších a nejbystřejších someliérek v celé zemi.“

„Mám jenom kliku,“ navážu. „Pracovat pod šéfkuchařem s tak neuvěřitelnou pověstí, to je doslova splněný sen.“

Poznám, že Russell chce, abych ho měla ráda. Abych si ho vážila. Abych ho zbožňovala. A co je na těchhle hluboce nejistých a narcistických chlapech nejlepší? Přesvědčte je, že právě tohle k nim cítíte, a pak vám projde skoro všechno.

„Ohledně dnešního večera mě napadla taková věc,“ pokračuju s trochou nervozity v hlase. „Ráda bych to celé spíš zpovzdálí sledovala, abych pochopila, jak to tady chodí.“

Russell se na mě zadívá, nakloní hlavu, palcem a ukazováčkem si promne bradu a vytáhne kapesníček.

„To mi dává smysl. Pochopitelně se do věci vložíš, kdyby se něco zvrtlo. Ale jinak ano, dobrý nápad.“

„Myslím, že to tak bude nejlepší,“ usměju se na Russella. Zaplaví mě úleva. Začnu si pohrávat s límečkem košile. Je to tak průhledný pohyb a nesnáším sama sebe za to, že to dělám, ale bojuju tady o holé přežití, takže pokračuju dál.

„Bille, asi bychom mohli Heather ukázat, kde dá personálu úvodní školení o vínech. Já s Jamesem zatím připravíme nové talíře a Heather se pak zajde dát trochu do pucu,“ dodá najednou o poznání kousavěji.

„Jasná věc,“ odpoví Bill, otře si dlaně o černou zástěru a kývne směrem ke dveřím na konci baru. „Mohla bys jít se mnou, Heather?“

„Díky, Russelle,“ zamumlám, a když se kolem něho protáhnu, praští mě do nosu santalové dřevo a pepř. Vylil na sebe tolik kolínské, že se mi málem obrátí žaludek – i když já sama zrovna nejsem v pozici, kdy bych měla posuzovat něčí pachy.

Stydlivě se na Billa pousměju a pak zamíříme pryč z baru.

„A teď mi prozraď, jaká bude prezentace toho zatracenýho dezertu, a pak probereme tamten chod s tou debilní kambalou,“ obrací se právě Russell k Jamesovi mnohem méně konejšivým tónem, než jaký volil při rozhovoru se mnou.

„Bože, ten je ale nafrněnej. Vsadím se, že má jednu přikrývku na léto a jednu na zimu,“ zašeptám Billovi a ohlédnu se přes rameno. James živě vysvětluje, jaká filozofie se skrývá za kulatým tvarem přelitým čokoládovou polevou. V jedné chvíli bez vší ohleduplnosti vnikne do struktury lžičkou a Russel se zamračí. Pak se objeví Anis s degustačním talířem, který jsem měla dostat už před pětačtyřiceti minutami.

Obrátím se zpět k Billovi, který otevírá dveře do prostoru pro personál.

„Kde je Irene?“

„S tou se asi potkáš až zítra. Ostatně mi říkala, jaká s tebou byla na vinařských cenách sranda. Tomu říkám shoda náhod, že jste se tam vy dvě potkaly!“

„Jo. Úžasná náhodička,“ já na to. A pak si uvědomím, že bych měla dávat najevo větší nadšení z toho, co kolem sebe vidím, a řeknu ještě: „Být tady, to je vážně splněný sen.“

4.
Před dvěma týdny

„Heather Jonesová,“ pronesla jsem sebejistě, když jsme se s Timem ocitli u recepce hotelu Ritz. „Jsme tady správně na vyhlášení Britských vinařských cen?“

Portýr sjel prstem po seznamu hostů a já se dívala, jak se jeho pero zabodlo do Heatheřina jména.

Měla jsem na sobě její volné, splývavé šaty, které mi seděly jenom díky jejich střihu, v němž můžete bez problému pašovat basu piva. Heather tyhle šaty nosila přepásané růžovou šerpou. Já to napřed zkusila také, jenže jsem potom vypadala ne jako jeden odpadkový pytel z hedvábné organzy, ale jako dva. Tim si vzal jenom černé džíny a sametové sportovní sako, které si vypůjčil od svého oblíbeného kámoše z mokré čtvrti Damona alias Démona. Vlastně mu to ale seklo.

„Vítejte, slečno Jonesová. Smím vědět vaše jméno, pane? Omlouvám se, ale mám tu napsáno pouze ,plus doprovod‘.“ Letmo po mně přejel pohledem jako trest za to, že se Heather neobtěžovala s RSVP.

„Jméno zní Tim,“ pronesl Tim s ultra snobským přízvukem, vystrčenou bradou a pitomě staženými rty.

Muž přikývl a poznamenal si to někam, kam jsem neviděla. „A vaše příjmení?“

„Ehm,“ Tim na mě pohlédl a já varovně pozvedla obočí. „McTimothy.“

„Tim McTimothy,“ odvětil muž pečlivě a jeho nevzrušené vystupování odolalo dokonce i tváří v tvář zdravému rozumu. „Výtečně.“

A byli jsme tam. S visačkami na krku jsme zamířili nejkratší cestou k baru s nápoji zdarma a miniaturními veganskými jednohubkami.

Taneční sál hotelu Ritz byl mnohem tuctovější, než jak jsem si ho představovala ve svých snech: rozlehlá, poněkud neútulná ratejna s pouze mírně okázalým sádrovým stropem. Hosté nepatřili mezi obvyklé typy, které jsem potkávala na Heatheřiných pracovních sešlostech – otevíračkách hogofogo střešních barů nebo hipsterských podzemních restaurací; tady byli akorát samí páprdové a konzervy.

Paráda! Jestli s Timem něco opravdu zbožňujeme, tak je to tlachání o hovadinách s cizími lidmi. Dvojnásob bodů, pokud je přesvědčíme, že jsme někdo úplně jiný. Třikrát tolik, pokud úspěšně sehraju někoho slavného nebo zajímavého, stačí vlastně kohokoliv příčetnějšího, než jsem já. Naposledy jsme si takhle vyrazili na party britského filmového průmyslu. Tim si sedl do rohu s tmavými brýlemi na očích a já pak na něj celý večer ukazovala prstem a těšila se, který mladý herec mi na to skočí: „Ach můj bože, vždyť je to Jim Reeves! Ten režisér. Vy ho neznáte? Pane jo, ten už toho natočil! Obrovský talent! Ne, na internetu o něm nic nenajdete, žárlivě si střeží soukromí. Nemůžu uvěřit, že je tady taky!“

„Tak jo, chci mezi lidi.“ Tim na mě mrknul a já se zašklebila. „Společně? Nebo každej zvlášť a podáme hlášení?“

„Každej zvlášť a podat hlášení.“

Ani ne za hodinu už jsme se oba úplně namol hihňali v rohu nad tím, s kým jsme se potkali.

„To já se právě teď s někým bavil o stromech,“ řekl Tim jakoby na souhlas. A krknul si.

„Pojď, vyrazíme omrknout ty vítězný vína. Kvůli tomu jsme tady.“

„Hele, kapku s tím zvolni, kámo,“ mírnila jsem ho.

„Pozornost podniku těžko odmítnout,“ odpověděl a sklenici z půlky vyzunknul.

„Kočičí moč?“ zeptala jsem se.