Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Caplinová

Pekárna v Broklynu

Z anglického originálu The Little Brooklyn Bakery vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers Ltd. v roce 2018 přeložila Karolina Medková.
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Návrh obálky, sazba a grafická úprava Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7173. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 368 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod.

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Little Brooklyn Bakery.
Copyright © Julie Caplin 2018

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2019
Translation © Karolina Medková, 2019

ISBN 978-80-271-2732-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2731-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2068-0 (print)

Pro Justina,
který se podělil o první
dobrodružství v New Yorku

Kapitola 1

„Je to skvělá nabídka,“ řekla Sophie a pocítila jen nepatrnou lítost, že ji musí odmítnout. Jednou se do New Yorku určitě podívá. „Ale nevidím možnost, jak bych mohla teď odjet.“

Angela se zamračila. „Chápu, že je to narychlo, nejradši bych Mel uškrtila, že si zlomila tu nohu.“

„Nejspíš to neudělala schválně,“ podotkla taktně Sophie.

„No je to ale dost nepraktické, a i když mám hromadu lidí, kteří by ji na půl roku v New Yorku rádi zastoupili, jsi moje nejlepší novinářka přes jídlo. Byla bys skvostná.“

„To je od tebe milé, Angelo –“

„Milé?“ Angela nadzvedla jedno ze svých děsivě vytrhaných uzounkých obočí. „Nesnažím se být milá. Tady jde jen o upřímnost. Jsi skvělá novinářka a já bych si jen přála…“ zavrtěla hlavou, „… a ne abys tohle někde opakovala, přála bych si, abys trochu víc žila.“

„A taky jsi zoufalá,“ poškádlila ji Sophie.

„Jasně, to taky.“ Angela se tomu zasmála a odložila pero. „Aspoň o tom popřemýšlej. Je to skvělá příležitost. Takováhle výměna se neděje moc často, a kdybych neměla dvojčata, neváhala bych ani vteřinu.“

„A co Ella? Určitě by jela moc ráda,“ navrhla Sophie.

Angela naklonila hlavu ke straně. „Té holce je dvacet devět a chová se jako dvanáctiletá, to by byla katastrofa.“

„Třeba by nebyla tak špatná.“

Angela nadzvedla druhé obočí. „Moc dobře vím, jak jí pomáháš. Bez tebe by tu nepřežila.“

Sophie se potutelně usmála: „Takže mě do New Yorku poslat nemůžeš.“

Angela se štěkavě zasmála a zavřela zápisník. „Nějak bychom si už poradili.“ Sophie se zvedla k odchodu. „Opravdu, Sophie,“ zvážněla Angela, „slib mi, že o tom budeš přemýšlet.“

***

Sophie se vrátila do hlavní kanceláře, kde se všichni pořád ještě bavili o Mel a jak jí hnusně praskla kost, když na závěr večírku pořádaného kvůli tomu, že na půl roku odjíždí poflakovat se do New Yorku, skočila ze stolu. Naproti ní se nad židlí pořád ještě pohupoval heliový balonek s nápisem Bude se nám stýskat. Někdo by ho vážně měl sundat, než se k Melině stolu přihrne ta velmi americky znějící Brandi Baumgartenová.

Ta chuděra si rozhodně zaslouží něco víc než současný palimpsest lepkavých koleček od prosecca a drobků z Monster Munch (Meliných nejoblíbenějších chipsů) pokrývající povrch stolu. Sophie popadla nůžky, vrhla se k balonku a s vnitřním uspokojením ho odstřihla. Udělala správnou věc, když Angelu odmítla. Myšlenka na Brandin stůl na druhé straně Atlantiku ji příliš děsila. A chuděra Brandi přijede sem. Do cizího města. Úplně sama. Sophie se málem otřásla. Možná že by jí měla na uvítanou upéct nějaké sušenky, takové ty nadýchané se spoustou čokoládových kousků, aby se tu cítila jako doma. A taky kafe. Američani jsou do kafe blázni. Že by přichystala takový uvítací anglický balíček? Londýn od A do Z. Deštník. A taky…

„Země volá Sophii. Jak se píše macarons?“

„Promiň. Co jsi říkala?“ Stáhla balonek k sobě a propíchla ho nůžkami.

„Supr,“ řekla Ella, kolegyně z gastro sekce v CityZenu. „Taky jsem to chtěla udělat. Teda myslela jsem na to. A jak se píše macarons? Nedokážu si to zapamatovat.“

Sophie jí to odhláskovala a posadila se naproti Elle.

„Co ti Angela chtěla? Nějaký potíže?“

Sophie zavrtěla hlavou. Pořád ještě byla trochu vedle z nabídky, že by měla jet pracovat do americké mutace CityZenu na Manhattanu. Kdyby to Elle řekla, už by se jí nezbavila.

„Jaký jsi měla víkend?“ Ella udělala obličej. „Sakra, automaticky se mi to opravilo na makaróny. Můžeš mi to odhláskovat znova? Byla jsem v té nové francouzské restauraci ve Stoke Newington. Trochu dálka, ale… ha, jaká byla Le Gavroche v sobotu? Ach… ale ne, to neudělal!“

Sophie na okamžik zavřela oči a přinutila se nenuceně usmát. „Bohužel jsme se tam nedostali. Jeho maminka byla nemocná.“

„No teda panebože, ta ženská je nemocná pořád.“

„Nemůže za to,“ bránila ji Sophie a nevšímala si vnitřního hlasu, který, jako správná mrcha, nadšeně souhlasil. Byla špatná, když si přála, aby si paní Soamesová načasovala svoje nemoci aspoň trochu líp? „A tentokrát to bylo vážné. Jeli sanitkou do nemocnice. Chudák James strávil celou noc na pohotovosti, aby hned věděl, co se děje.“

Ella se zamračila a řekla: „Jsi moc hodná. A taky mu toho zatraceně hodně odpouštíš. Nezaslouží si tě.“

„Nemilovala bych ho, kdyby nebyl tak hodný. Kolik znáš mužů, kteří mají na prvním místě rodinu?“

Ella našpulila světlounce růžové lesklé rty. Nejspíš už zase vyrabovala skříňku kolegyni přes líčení. „To je fakt. Greg zapomněl na Den matek, moje narozeniny i naše výročí.“

Sophie by nejradši protočila oči, ale ovládla se. Greg si nepamatoval téměř nic až na to, kdy má další zápas v sálovém fotbalu.

***

„Jsi naprosto úžasná kuchařka,“ řekl James a odložil příbor. Sophie přikývla, protože ji samotnou potěšilo, jak se jí massaman kari povedlo, nasládlé a pikantní přesně akorát, a brambory nebyly ani příliš měkké, ani příliš tvrdé.

Seděli v její prostorné kuchyni a mezi nimi hořela svíčka. Pondělní večery měla z celého týdne nejradši. Vařila vždycky nějaké speciální jídlo, protože věděla, že James celý víkend běhal okolo matky. Bydlel u ní tři dny v týdnu a zbývající čtyři u Sophie v bytě. Sophie paní Soamesovou podezřívala, že zase až tak nemocná není, a jen chce, aby byl syn u ní. A kdo by jí to mohl mít za zlé?

„Jednou bych se s tebou měl oženit.“ Mrkl na ni, zvedl sklenici, zakroužil rubínově červeným vínem a uznale k němu přivoněl. Což bylo jedině správně, protože to byl velmi příjemný australský merlot, který sehnala na základě doporučení odborníka na víno v práci a stál malé jmění.

„To bys měl,“ odpověděla a srdce se jí nepříjemně rozbušilo. Nebylo to poprvé, kdy jí řekl něco takového. A ona si myslela, že třeba v sobotu v Le Gavroche, na druhé výročí jejich prvního rande… prostě doufala…

„Tak jak bylo dneska v práci?“ To bylo na Jamesovi tak milé, že se vždycky zajímal.

„Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že Mel v pátek odlétá? Zlomila si nohu. Nemůže do New Yorku jet.“ Sophie zaváhala a zasmála se. „Angela mi to nabídla místo ní.“

„Cože… abys jela do New Yorku?“ James vypadal znepokojeně.

„Neboj, odmítla jsem to. Neopustila bych tě.“

James se usmál a poplácal ji po ruce. „Kdybys vážně chtěla jet, nevadilo by mi to.“ Odmlčel se a pak si přitiskl její ruku ke rtům. „Ale strašlivě by se mi po tobě stýskalo, miláčku. Bylo by hrozný, kdybys odjela.“ Sophie se zvedla, postavila se za něj a rukama ho objala kolem hrudníku. Byla ráda, že Angelině lichocení nepodlehla. Jednoho dne by se tam ale chtěla podívat. Možná by tam mohli jet s Jamesem spolu. Třeba na líbánky.

James se otočil a něžně se jí přitiskl obličejem ke krku. „Půjdeme brzo spát? Jsem hotovej. Ta cesta z Cornwallu mě vždycky málem zabije.“

„Musím tu uklidit.“ Sophie se rychle rozhlédla po kuchyni plné použitého náčiní. Teď by byla radši, kdyby u vaření neudělala tolik nepořádku a kdyby taky James nebyl pořád tak unavený. Těžko po něm ale může chtít, aby jí pomohl, když zrovna ujel přes tři sta kilometrů.

A vlastně by si neměla stěžovat. Kolik lidí v jejím věku má takovouhle kuchyni? Nebo bydlí v luxusním bytě v Kensingtonu? Táta na tom ale trval. Nebylo by od ní hezké, kdyby to odmítla. Milovala ho nade všechno, ale to neznamenalo, že mu dovolí, aby jí pomáhal najít práci (že by si promluvil s někým z představenstva) nebo jí platil drahou soukromou školu (když už si zvykla na místní gymnázium), a nepřipadalo jí správné používat svůj aristokratický titul.

Když konečně všechno uklidila a přišla do ložnice, James už tvrdě spal a pokoj byl ponořený do tmy. Jamese nikdy nenapadlo, aby jí rozsvítil lampičku na nočním stolku. Potichu se svlékla, vklouzla do postele a přitulila se k němu. Žádné reakce se ale nedočkala. Byl chudák vyřízený. Úplně mrtvý. Usmála se a odhrnula mu z čela zplihlou ofinu. Byl to dobrák. Staral se o mámu a nikdy si nestěžoval. Sophie zavřela oči. Měla vážně štěstí. Kdo potřebuje New York?

***

Mám zpoždění, sejdeme se až tam. Mám sice dneska volno, ale vím, že se na tebe můžu spolehnout. Jsi skvělá. Kx

Sophie se nad textovkou usmála. Kate byla ještě horší než ona. Vždycky se toho snažila stihnout moc najednou. Vsadila by ale poslední libru, že Kate strávila noc u Bena a že to byl ten důvod jejího zpoždění. Byli pořád ještě v té zamilované, vášnivé fázi, kdy se nedokázali jeden druhého nabažit. Ne že by si něco takového Sophie pamatovala s Jamesem. Jejich láska byla od začátku taková jemnější a něžnější, žádná horečná vzplanutí. Sophie si nebyla jistá, jak by s takovou žhavou sexualitou vůbec naložila. Prostě taková nebyla a částečně měla pocit, že to je vlastně trochu sobecké. Neměla by láska být něžná, objímající a vřelá? Něco, o co je potřeba se starat a pečovat? Nemohla ale popřít, že Katino štěstí a joie de vivre jsou láskyplné, a když Ben při pohledu na Kate přimhouřil oči, bylo to tak intenzivní, že Sophii naskočila husí kůže.

Zatímco čekala na své cappuccino a poslouchala syčení kávovaru, který obsluhovala jedna z dívek, které tu pracovaly v sobotu, zadívala se znovu do výlohy s dobrotami. Neměla by, ale vypadaly tak báječně. Ne, ne, nemělo to cenu, skořicovému šneku prostě nedokázala odolat.

Do jedné ruky si vzala talířek, do druhé hrnek, ramenem se snažila přidržovat kabelku, aby jí nesjela a nebouchla do žádného stolku, a opatrně se proplétala mezi prázdnými židlemi ke svému oblíbenému místu v rohu, odkud bylo vidět na rušnou ulici.

Její obvyklý stůl byl ale bohužel obsazený. Seděla u něj unaveně vypadající žena s batoletem, které rozhořčeně kvílelo. Velké modré očimu blýskaly hněvem a ručičkou svírající plastovou lžičku máchalo ve vzduchu ve snaze dosáhnout na kelímek s jogurtem, který jeho matka držela tak akorát mimo dosah. Sophii bylo jasné, proč je kelímek mimo nebezpečnou zónu. Holčičce se už podařilo si většinu jogurtu rozpatlat do vlasů a matka se ji snažila očistit. Sophii to připadalo spíš jako zápas s chobotnicí.

Posadila se k vedlejšímu stolku a s nepatrným úsměvem se dívala na jejich přetahování. Zrovna se už chtěla otočit, když se mladá maminka ohlédla. Podívala se na Sophii vyloženě zle a ústa měla sevřená do znechuceného úšklebku.

Sophie se příliš rychle napila horké kávy, takže si popálila jazyk, a hned odvrátila pohled. Ta přímá, zuřivá nenávist vůči ní ji šokovala a skoro měla pocit, jako by jí někdo fyzicky ublížil. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Chudák maminka byla nejspíš úplně vystresovaná, nebylo to nic osobního. Vykouzlila na tváři úsměv, tentokrát opatrně upila kávy a znovu se na ni podívala. Snad jí milá, přátelská tvář trochu pomůže.

No teda, to se ošklivě spletla. Jestli něco, tak se znechucení v ženině obličeji ještě prohloubilo, vrásky okolo sevřených rtů vypadaly jako povrch seschlého ořechu. Jednou rukou zuřivě otírala batole, jako by místo ubrousků držela rozevláté plachty v bouři.

Nevnímat ženino utrpení bylo nemožné. Sophie na okamžik zaváhala. Nedokázala ale tu naprosto nešťastnou maminku ignorovat.

„Jste v pořádku?“ zeptala se nesměle, jako by se snažila podat pomocnou ruku lvici.

„V pořádku?“ vyštěkla ta žena. Holčička začala kvílet a tvář její matky se náhle proměnila, jako by se propadla do sebe, vztek a zlost nahradila ohromná lítost. „Ach Emi, holčičko.“ Vzala dívenku i s upatlanými prstíky do náruče, přitiskla si ji k sobě a hladila ji po zádech. „No no, mamince je to líto.“

Sophie pocítila osten závisti a téměř nepatrně se jí sevřela děloha. Jednou…

Holčička se pevně držela maminky a přestala plakat. Najednou zavýskla a vrhla se po kelímku s jogurtem. Žena se odevzdaně usmála a zavrtěla hlavou. „Ty lumpíku.“ Vtiskla holčičce pusu na jemňounké kudrlinky, posadila si ji na klín, a když postavila kelímek před ně, podala dcerce lžičku.

Žena se zadívala na Sophii klidným, vyrovnaným pohledem, přestože v něm stále byla patrná spousta vzteku. „Ptala jste se, jestli jsem v pořádku?“ Oči jí zajiskřily slzami a hlavu naklonila vyzývavě ke straně.

„Ano, nepotřebovala jste pomoc? Určitě je to hodně náročné.“ Sophie se usmála na holčičku, která teď byla nesrovnatelně šťastnější. „Je nádherná. I když ten nepořádek vám tedy nezávidím. Nechcete přinést ještě nějaké ubrousky nebo něco?“

„Nádherná a moje,“ opáčila žena znepokojeně a ochranitelsky holčičku objala.

„No ano,“ odpověděla Sophie obezřetně. Copak si ta žena myslí, že jí chce dceru unést nebo co?

„I když to tě asi moc netrápí, viď, Sophie? Dělit se o cokoliv.“ Ženin tón se proměnil a najednou vypadala vyčerpaně. Svěsila ramena a přes tvář se jí mihl výraz bolesti.

Sophiin úsměv zamrzl. To náhlé tykání zřejmě naznačovalo, že by měla vědět, o co tady jde. A jak to, že ví, jak se jmenuje?

„Jen jsem se snažila pomoct.“ Litovala, že se na ženu vůbec podívala.

„Ty? Pomoct?“ Žena se hořce zasmála. „Myslím, že už mi tvoje pomoc stačila. Pomohlas mi od manžela.“

„Cože?“ Sophiina ruka se zastavila v půli cesty, jak se chtěla znovu napít kávy.

„Jsi na sebe pyšná? Bohatá mrcha s bytečkem v Kensingtonu a papínkovým sídlem v Sussexu. Zjistila jsem si toho o tobě dost. Lady Sophie Bennings-Beauchampová.“

Sophii spadla brada. Ta žena si teda dala záležet. Nikdo z kolegů v práci o jejím aristokratickém původu nemá ani tušení. Pas drží pěkně v tajnosti před slídivýma očima. Vlastně ho viděla jen Kate a tehdy byla natolik profesionální, že se o tom vůbec nezmínila.

„Ten titul ne–“ začala se automaticky bránit, protože to tak dělala vždycky, ale ta žena ji přerušila.

„Pěkný, pohodlný život. Nedivím se, že James půlku toho svého tráví s tebou. U tebe asi nikde nevisí prádlo. A v noci ho nebudí pláč malé.“

„James?“ Sophie ztuhla. Už jak otevřela pusu, věděla, že to bude znít jako to největší klišé z knížek: „Co ten s tím má společného?“

„James Soames. Můj muž. Žije v Londýně od pondělí do čtvrtka. Domů do Newbury přijíždí za svou ženou a dcerou od pátku do neděle.“

„Ale on přece jezdí do Cornwallu.“ Sophiiny nohy jako by někdo zalil do olova a přikoval k židli. „Teď je v Cornwallu.“

„Ne, to teda není, ty blbá krávo. Seká trávník u domu číslo 47 ve Fantail Lane v Newbury. A pak postaví houpačku pro Emu.“

Kapitola 2

Srdce se jí nepříjemně rozbušilo, když se jí nad hlavou rozsvítil nápis Fasten Seatbelts. Teď už si to nemůže rozmyslet. Ani přemýšlet, jestli to náhlé rozhodnutí nebylo moc uspěchané.

Okolo ní si lidé balili věci, které roztahali kolem sedadel během sedmihodinového letu, uklízeli notebooky a iPady, zakládali si knížky, skládali deky. Přes uličku viděla okénkem blikající světýlka, která se s klesáním letadla zaostřovala. V uších jí praskalo a zaléhalo.

Kola se s bouchnutím a poskočením dotkla země a motory se rozeřvaly, jak začalo letadlo brzdit. Byla vážně tady, s peněženkou plnou dolarů, adresou někde v Brooklynu a kufrem plným zoufale úsporného šatníku, který by ji měl provést celými šesti měsíci. Přibalila si vůbec nějakou teplou bundu? Rukavice? V New Yorku je přes zimu přece dost chladno, ne?

Stále ještě přemítala o nevhodnosti všeho, co zabalila, když se jí podařilo ze sebe dostat přiškrcené „na shledanou“ usměvavým letuškám. Navíc přemohla obrovské nutkání jednu z nich popadnout za ruku a škemrat, aby ji vzali do Londýna, až poletí zpátky.

Je to jen únava, řekla si, a šourala se dál tunelem, který jí pod nohama lehce vibroval, jak v něm drkotala kolečka kufříků. Jejich rachocení se odráželo od plechových stěn. Měla před sebou spoustu úkolů, celní kontrolu, najít taxík, vypořádat se s cizími lidmi a zařídit si tu nový domov. Uplynulých pár hodin strávila v téměř příjemném podivném útlumu, kdy nemusela přemýšlet o ničem jiném, než jaký si pustí film, jestli si dá hovězí nebo kuřecí maso a jak otevře sáček, v kterém byla zabalená houska.

Sevřela madlo příruční tašky, jako by jí to mohlo nějak dodat odvahu a vydala se za proudem lidí, z nichž většina zjevně věděla, kam pospíchá. Zabočila za roh a vstoupila do ohromného prostoru pasových kontrol. Její pohled okamžitě zamířil ke stropu, odkud visela americká vlajka. Žaludek se jí sevřel nervozitou. Papíry měla rozhodně v pořádku, ale o kontrolách v USA slyšela přímo hrůzostrašné historky. A nevypadalo to dobře. Otevřených přepážek bylo jen pár a fronta byla neskutečně dlouhá. Dívala se na lidi před sebou, sevřela pevněji pas a pokoušela se tvářit nevinně, jako by se snažil každý, kdyby kolem sebe měl ozbrojené hlídky s drsným výrazem s jasným poselstvím – střílíme bez váhání a ani nemrknem.

Když se konečně dostala na řadu, byla vyčerpaná, ale taky podrážděná. Letadlo přistálo už před hodinou a půl a její tělo fungovalo podle britského času. Navíc byla zvyklá na evropskou lhostejnost a lakonické prohlídky. Tenhle zdlouhavý proces v nemožnou hodinu včetně snímání sítnice a také otisků prstů, když ji bolely nohy a bylo jí na omdlení, se podepisoval i na jejích vycvičených zásobách laskavosti. Ubíhala jedna dlouhá minuta za druhou, během nichž úředník ve středních letech pečlivě prohlížel její pas. Ve tváři měl kamenný výraz, obočí stažená a mezi nimi vrásky. Zadíval se na ni, pak do pasu a znovu na ni. Sevřel se jí žaludek a jak byla celá omámená, málem se jí podlomila kolena. Úředník se znovu zadíval do pasu.

„To jako vážně?“ zeptal se a oči se mu rozšířily, když se opět zadíval do pasu a na ni. „Lady Sophie Amelia Bennings-Beauchampová.“ Chvilku jí trvalo, než se naladila na jeho americký nosový přízvuk, a pak přikývla s pokrčením ramen a úsměvem, který jako by říkal: co můžu dělat.

„Máte v tašce korunku?“ Jeho přímá otázka v sobě měla podivnou směs agrese a zvědavosti.

Nějaký rarach ji přiměl velmi vážně odpovědět: „Tentokrát ne. Většinou s rodinnými šperky necestuji.“

„Výborně, slečno. Nebo bych vám měl říkat Vaše Jasnosti?“

„Říkejte mi jen Sophie.“

Vypadal šokovaně.

„Nebo slečno Benningsová,“ dodala s úsměvem a měla radost, že se jí podařilo prolomit ten jeho děsivě vážný úřednický výraz.

„Ne slečno Bennings-Beauchampová.“ Vyslovoval to jako Boučempová, takže ji napadlo, že by mu měla vysvětlit, že to má být Bíčemová, ale nakonec se rozhodla mlčet. V tuhle noční hodinu nic vysvětlovat nebude.

Naklonila se dopředu a zašeptala: „Snažím se cestovat inkognito. A tak jsem jen slečna Benningsová. Je to tak jednodušší.“

Přikývl, dal si prst na ústa a pohledem přejel prostor za ní. „Ani muk.“

„Děkuji.“

„Bylo mi potěšením, lady Bennings-Beauchampová.“ Mrkl na ni, ale pak se zamračil. „Jste tu pracovně?“ Obočí mu kleslo, až mu téměř překrylo oči. „Vízum L1.“

„Táta moje dědictví prosázel,“ šeptla Sophie koutkem úst. Začínala si to užívat.

„To jsou věci.“ Zavrtěl hlavou a posmutněl. „To je tedy špatné, Vaše Jasnosti.“

„A prodat rodinné cennosti jsem nemohla, a tak jsem si musela najít práci.“

„No, to se mi tedy nezdá správný,“ zarazil se a celý obličej se mu soucitně stáhl, pak ale uctivě pokývl hlavou a dodal: „Ale je to pro vás dobře, Jasnosti.“ Na okamžik se odmlčel, a jako by ho něco ponouklo, rozpomněl se na svoji úlohu. „A kde budete během svého pobytu bydlet?“ zeptal se podle naučeného scénáře.

Odrecitovala adresu, kterou se naučila zpaměti.

„Brooklyn?“

„Ano,“ řekla Sophie s úsměvem nad jeho zjevným zklamáním. „Není to tam hezké?“

Narovnal se a pozvedl bradu. „Narodil jsem se tam a vyrostl, slečno. Teda Vaše Jasnosti. Brooklyn…“ zarazil se, „… za poslední roky se dost změnil. Teď je to takový módní. Ne jako za mě. Snad se vám tam bude líbit.“

„Určitě ano.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Znáte se s královnou?“ V očích mu blýskalo nadšené očekávání.

Sophie se narovnala, obezřetně se ohlédla, a když se k němu otočila, pohledem jako by ho varovala, že její sdělení bude přísně tajné. Ztišila hlas: „Ano, rodina tráví každý rok Velikonoce v Buckinghamském paláci. Princ Philip je úplný miláček a děti Williama a Kate jsou opravdu rozkošné. Nikomu ale neprozraďte, že jsem vám to řekla. Nemáme o tom mluvit.“

Rychle si přiložil ukazováček k čelu, jako by salutoval, a přikývl. „Ani muk. Ale pozdravujte ji ode mě. Jmenuju se Don. Don McCready.“ Celý se rozzářil. „Až řeknu svojí ženě, Betty-Ann, že jsem vás potkal, bude u vytržení. Ona královskou rodinu prostě miluje.“

***

Taxík uháněl ulicemi a kolem se míhala neonová světla. Silnice byla i takhle v noci dost rušná. Sophie nakrčila nos nad nepříjemným zápachem nějakého krabičkového jídla, který se vznášel nad zadními sedadly ošuntělého taxíku. Nelíbila se jí ani ošklivá kovová mříž oddělující prostor cestujících od řidiče, který k ní byl navíc nepříjemně lhostejný. Na palubní desce měl připevněný mobil, z kterého se řinul proud španělštiny, přerušovaný jen občasnou jednoslabičnou odpovědí taxikáře. Opřela se do otrhaného sedadla a sledovala přes poškrábané okýnko okolí, kudy projížděli. Vypadalo to jako Amerika, kterou jako dítě viděla v televizi, když se dívala na staré epizody v seriálu Policie New York. Lidé všech ras se míjeli na chodnících. Nehtová studia si podávala ruku s pneuservisy, a jako by všechno bylo psané trochu jinak. Znejisťovalo ji to, stejně jako neznámé značky fastfoodů – Golden Krust, Wendy’s, Texas Chicken & Burger. I všudypřítomné McDonalds, Dunkin Donuts a KFC, přestože vypadaly stejně, jí připadaly tak nějak jiné.

Na okamžik ji přepadla touha poklepat taxikáři na rameno a požádat ho, aby se otočil a vzal ji zase zpátky. Zhluboka a roztřeseně se nadechla. Vzmuž se, Sophie, rozhodla ses to udělat. Byla to tvoje volba.

Vytáhla telefon a znovu si přečetla e-mail s pokyny. Firma jí zařídila byt s jednou ložnicí, v dosahu metra někde v Brooklynu a snadnou cestou do práce. Na chvíli si představila poskakující balonek nad Meliným stolem. Její stůl po Brandi Baumgartenové na ni bude připravený čekat hned v pondělí, jen nějakých jednatřicet hodin od této chvíle. Posunula si obrazovku, aby se znovu podívala na mapu metra, kterou si stáhla. Oproti londýnskému metru, na které byla zvyklá, jí to připadalo strašlivě složité. Zhluboka se nadechla a zavřela aplikaci. Zítra bude mít dost času, aby se rozkoukala a přišla na to, jak se dostane do práce.

Taxík zpomalil, protože sjeli z dálnice, a ulice kolem se najednou staly zajímavé, se spoustou barů, pulzující životem, hrnuly se tu davy lidí, venkovní posezení byla plná, a jak jeli okolo, ukazoval se v barech a restauracích snad celý svět, co tu bylo národností. Náhle zaskřípěly brzdy, a ještě než taxík úplně zastavil, řidič se otočil a vyštěkl: „Čtyřicet dolarů.“

„To je ono?“ zeptala se a okýnkem si prohlížela několik výloh před sebou.

„Číslo 425 – to je přesně tady, madam,“ odpověděl a skoro opovržlivě ukázal palcem. „Přesně, jak jste chtěla.“

„Aha, dobře,“ řekla Sophie nejistě, protože nechápala, kde vidí jaká čísla. Možná že šlo o něco místního a dívala se na špatná místa.

Taxikář už byl ale venku a vykládal jí kufry na chodník.

„Děkuju,“ řekla Sophie zdvořile a snažila se mezi neznámými bankovkami v peněžence najít padesátidolarovku. Věděla, že dýško je v Americe velká věc a najednou ji sevřela panika. „Drobné si nechte.“ Netušila, jestli mu dala moc nebo málo, ale bylo dost pozdě a ona už jen chtěla najít slíbený klíč, dostat se do ložnice a zhroutit se na postel.

Taxikář popadl peníze a skočil do auta dřív, než mohla cokoliv dalšího říct. Červená zadní světla zmizela ve tmě na konci ulice, jako dvě zářící oči prchajícího démona.

Stála tam na chodníku se dvěma kufry a příruční taškou, a jak se dívala na výlohy obchodů, sevřel jí srdce strach. Ani na jedněch dveřích nebylo číslo, které by jí pomohlo. Otočila se do ulice, která se táhla neskutečně daleko. Nebylo na ní vidět moc lidí a zpoza jednoho rohu slyšela nějakou hádku.

Otočila se zpátky a leknutím nadskočila, protože se jakoby odnikud vynořil neznámý muž. S téměř dvěma metry to byl určitě nejvyšší muž, jakého kdy viděla. Měl dlouhé, štíhlé, lehce pokrčené nohy, a jak se k ní blížil, vypadalo to, že se pohupuje. Nejdřív dostala strach, že ji takhle samotnou uprostřed noci přepadne na neznámém místě, ale obavy zmizely hned, jak se mu v ebenové tváři objevil úsměv plný bílých zubů.

„Hej, madam, jste v pořádku? Vypadáte trochu ztraceně.“

„Já… no… hledám číslo 425.“

Tyčil se nad ní a tak trochu zvláštně voněl rozmarýnou. Nenápadně začichala a rozeznala ještě bazalku.

„Tak to máte hnedle tady nad Belliným obchůdkem.“ Ukázal na pekárnu a Sophie si pak všimla uzounkých dveří vmáčknutých mezi dvěma obchody. „Vy musíte být to anglické děvče.“

„To jsem, ano.“ Vůně bazalky teď ještě zesílila, a protože byla celá omámená ještě z letadla, vyhrkla: „Voníte bylinkami.“

„Bylinami,“ opravil ji. „Byliny a koření, ty vám domov provoní.“

„Zní to jako dětská říkanka,“ odpověděla Sophie a připadala si trochu jako Alenka v říši divů.

Jeho úsměv se ještě rozšířil a pak ukázal na obchod o několik vchodů dál. Sophie přikývla a připadala si trochu hloupě, protože Byliny a koření, ty vám domov provoní byl název jeho obchodu.

„Zrovna jste dorazila?“ zasmál se. „No jasně, že jo, proč byste jinak uprostřed noci stála na chodníku s hromadou kufrů? Já jsem Wes. Trochu vám pomůžu, když dovolíte.“

Na protesty byla moc unavená, a tak jen přikývla. S úlevou zjistila, že schránka hned vedle dveří jí po naťukání kódu vydala klíč. Wes ji vedl nahoru po úzkém schodišti a s lehkostí nesl její příruční zavazadlo i kufry. Sophie se za ním naopak trochu potácela, ale aspoň mohla nasávat vůni bylinek, která se k ní linula ze dvou květináčů upevněných v látkovém pytli, co měl přehozený na zádech.

V prvním poschodí se zastavil před jasně červenými dveřmi. „Tak tady to je – 425A, Bella bydlí jen o patro výš. Pronajímá si celý tenhle dům.“ Vzal si od ní klíče a slavnostně otevřel dveře. Zavazadla jí složil v maličké předsíni a rozsvítil. „Vítejte mezi námi.“ Vylovil z pytle květináč a podal jí rozmarýnu. Pak zasalutoval, sklonil se pode dveřmi a s veselým pohvizdováním seběhl ze schodů.

Byla sice unavená, ale tohle nečekané a milé setkání s mužem, který ji obdaroval rozmarýnou, ji potěšilo tak, až získala pocit, že život v Brooklynu by přece jen mohl být snesitelný.

Předsíňka se otevírala do pokoje s několika dalšími dveřmi. Měla dojem, že rozeznává naleštěnou dřevěnou podlahu, dvě vysoká okna, skrz něž dopadalo dovnitř měkké pouliční světlo, a matné obrysy nábytku. Položila květináč na stůl a otevřela nejbližší dveře. Bingo, ložnice. Velká postel, peřina, polštář, ale nic nebylo povlečené. Sakra. Nenapadlo ji balit si s sebou povlečení. Kašlu na to, řekla si a oblečená se vrhla na holou peřinu a pořádně se přikryla. Její poslední myšlenka patřila zubům, a že jim ráno věnuje minutu čištění navíc.

Kapitola 3

Přes nekřesťansky brzkou hodinu byla Sophie už vpět ráno úplně vzhůru. Ačkoli spala jen pět hodin, její vnitřní hodiny byly pevně nařízené na londýnský čas, takže by si podle nich měla právě užívat pohodové ráno, kdy si může pospat do devíti.

Sophie se se zasténáním převalila. Připadala si celá ulepená ašpinavá apořád jakoby pomačkaná zcesty letadlem. Zírala na neznámý strop asledovala, jak se skrz tenoučké závěsy opatrně prodírá denní světlo. Jako obvykle se jí začaly vhlavě rojit myšlenky. Vzpomínky na uplynulé dva roky se draly na povrch jako skřeti ztemných děr. Ne, ne, tohle teda ne. Odmítá se jimi zabývat. Sprcha. Vybalit. Najít čaj. To byly priority.

Přehodila nohy přes okraj postele arázně je položila na prkennou podlahu. Rozhlédla se okolo sebe. Bylo tu místa tak akorát, aby se sotva dvakrát otočila, ale bylo tady čisto azjevně čerstvě vymalováno. Vkusný odstín šalvějově zelené doplňovalo krémově bílé čelo postele akomoda soválným zrcadlem. Postel byla kvůli prostoru přiražená ke zdi avpokoji nebyla ani stopa po skříni.

Důvod odhalila, když otevřela druhé dveře vedoucí zložnice. Otevíraly se do úzké chodbičky svestavěnou skříní, na jejímž konci byly další dveře, které vedly do podlouhlé, ale velmi úzké koupelny. Nicméně naleštěné, blyštivé dlaždičky ačistotou zářící chromové vybavení víc než vynahrazovaly stísněné dimenze.

S pohledem na ultramoderní sprchu plnou nejrůznějších kohoutků, hlavic apáček, vkteré by se zřejmě mohlo osprchovat celé ragbyové mužstvo, ze sebe svlékla šaty ablaženě si na sebe pustila horkou vodu. Až když jí proudy vody ze dvou různých směrů zmáčely dlouhé blonďaté vlasy, uvědomila si, že tu není ani šampon, ani mýdlo aani ručník. Vlastní hloupost ji rozladila. Jak to, že ji nenapadlo zabalit si ručníky apovlečení?

Oklepala se jako pes, aby se trochu osušila, místo předložky použila svoje džíny avlasy si zamotala do trička, aby jí znich nekapalo. Pak se na sebe naštvaně zadívala do zrcadla.

Panebože, vždyť ona byla přece člověk, na kterého se vždycky všichni mohli spolehnout, že bude mít náhradní věci ipro ostatní.

Začala tahat věci zkufru, zděšeně zírala na to, co náhodně zabalila aještě víc byla všoku ze všeho, co zapomněla. Žehlička na vlasy. Žádný fén. Čtrnáctery kalhotky. Jedna podprsenka. Tři zubní pasty. Žádný kartáček. Pinzeta. Žádné nůžky na nehty. Její druhá nejoblíbenější kuchařka. Ačajové pytlíky bez teinu? Zrovna když by si ho potřebovala šlehnout přímo do žil? Akdo vůbec pije cokoliv zbavené toho nejdůležitějšího? Na to by měly existovat zákony.

Dřepla si na bobek asnáhlou jasnozřivostí si vybavila všechny události minulého týdne. Bože, ohlédnout se zpět byla báječná věc. Teď když už bylo sakra pozdě, bylo zjevné, že balila vjakémsi oparu odmítání anaprosté nerozhodnosti. Přesvědčená, že nakonec stejně neodjede. Do poslední minuty, než na dveře zazvonil taxikář, si byla jistá, že do toho nepůjde.

Kousla se do rtu, klekla mezi rozházené košile, džíny aconversky avduchu si procházela poslední dny vLondýně. Jakmile kývla na Angelinu nabídku, jako by se ocitla na běžícím páse. Aneměla ani vůli, ani energii, natož kapacitu pro nějaké hlubokomyslné zvažování, dokázala jen klást jednu nohu před druhou. Trápení se ukázalo jako užitečný štít před smutnou realitou, dokud už nebylo pozdě zběžícího pásu sestoupit. Taxík stál před domem, vruce měla pas avedle sebe dva kufry apříruční tašku.

A teď byla tady. VAmerice.

„Fajn.“ Postavila se, stáhla si mokré tričko zvlasů aodhodlaně se na sebe zahleděla do zrcadla. „Jsi tady.“ Přísně se dívala sama sobě do očí. „A ty, ano ty, Sophie Bennings-Beauchampová, Bouchampová pro toho milého úředníka na letišti, se musíš vzmužit. Dát se do kupy. Potřebuješ povlečení. Ručník. Toaletní potřeby.“

Ta hloupá opomenutí jí aspoň určila misi pro dnešní den. Musela vyrazit ven akoupit aspoň tohle nutné minimum.

„A taky nějaké jídlo.“ Propánakrále, byla tak mokrá, že ještě ani neprozkoumala svůj nový byt. Navíc si povídá sama se sebou. „Aco je na tom špatného? No tak. Tohle je přece příležitost.“ Říct si ty věci nahlas jí pomáhalo necítit se tak hloupě. Možná že by si měla koupit nějakou tu knihu oseberozvoji, aby si načetla další přesvědčivé mantry. „Je to příležitost. Jiní lidi by za takovouhle možnost vraždili.“ Ok, možná, že to je trochu nadsazené, ale všechny kamarádky jí upřímně záviděly. Ani jedna znich neříkala nic jako, „Ach bože, jen si představ, jak velký aděsivý New York bude ajak si tam budeš připadat sama.“

***

Zkoumání bytu jí moc času nezabralo. Byl hodně malý, ale dokonale uspořádaný. Moderní, kultivovaně adůmyslně zařízený. Na nic takového sice vůbec nebyla zvyklá, ale když se postavila do kuchyně sostrůvkem, spokojeně pokývla. Ano, tady může bydlet. Naleštěné široké parkety působily příjemně, vysoká francouzská okna sem vpouštěla dostatek světla abyl znich báječný výhled do ulice. Byla tu televize ajakási černá krabička se spoustou dálkových ovladačů. Když se na ni podívala, píchlo jí usrdce. To bývala Jamesova záležitost. Jasně červená pohovka sšedivými polštářky stála naproti krbu adíky tomu působila přívětivě.

Na druhé straně pokoje stála podél černě stěny dlouhá kuchyňská linka obložená bílými kachlíky, které tvořily předěl klesklé temně rudé části. Ostrůvek sbarovým posezením odděloval kuchyň od obývacího pokoje. Byly vněm zabudované dva dřezy aposkytoval ještě poměrně hodně pracovního prostoru. Sophii potěšilo, že varná deska, trouba, lednice adřezy byly navržené vdokonalé shodě sosvědčeným pracovním trojúhelníkem všech kuchařů.

Ve skříňkách našla všudypřítomné hrnky atalíře zIkey ajen se nemohla rozhodnout, jestli je to spíš zklamání nebo příjemné zjištění. Částečně doufala vněco trochu víc exotického – nějaký šik porcelánový servis, který by dokazoval, že přeletěla skoro pět tisíc kilometrů. Ale jiná její část – ata byla rozhodně dominantnější, pokud ksobě měla být upřímná – byla vlastně ráda, když ty známé vysoké hrnky arobustní pastelové talíře uviděla. Jako by jí říkaly, tak vidíš, zase tak daleko od domova nejsi.

Souhlasně pokývla auž se chtěla otočit, když si koutkem oka všimla nečekaných dveří, schovaných za posledními kuchyňskými skříňkami.

„Ale ale, copak to tu je.“ Vyšla na balkon aokamžitě zvedla hlavu keslunci, aby ji teplými paprsky pohladilo po tváři. Na nebi nebyl ani mráček aslunce pálilo. Asi minutu tam jen tak stála anasávala do sebe teplo. Zlatavé světlo ji nekonečně objímalo, až se jí pochmurná nálada náležitě zvedla.

„I want to see the sunshine after rain, Iwant to see bluebirds flying over…“ zanotovala si při pohledu na maličký stolek, dvě židle aprázdný truhlík, který přímo křičel po tom, aby do něj zasadila nějaké bylinky. Promluví si sWesem, tím zvláštním nočním bylinkářem. Napadlo ji, že by tam možná mohla dát ichilli papričku, ale pak už se otočila azadívala se na řady střech ado tajných zákoutí dvorků. Viděla sousedům skoro až do kuchyně. Na některých zahrádkách byly na maličké trávníky vmáčknuté prolézačky ahoupačky, zatímco jinde zahlédla terasy vkusně zařízené luxusně vypadajícím nábytkem. Vpísničce se dostala zpátky krefrénu, „Sunshine after rain“, amusela rychle spolknout knedlík vkrku adržet se, aby jí nevyhrkly slzy. Dobře, bude trvat asi trochu déle, než zase uvidí duhu nebo něco podobně optimistického, ale jednoho dne se určitě začne cítit líp. Shořkostí se zadívala na druhou židli.

Spovzdechem vešla zpátky do kuchyně. Musela se nějak zaměstnat. Sepsat si seznam úkolů. Kdyby si zabalila aspoň jedno hloupé pero. Nemohla ale před sebou tajit, že jen odkládá chvíli, kdy bude muset vyjít ven zbytu.

Na druhé straně dveří visel obrovský kus voskovaného papíru, na jedné straně nerovně odtržený, jako by někdo popadl první věc, kterou měl po ruce. Byl na něm vzkaz napsaný nejspíš modrým zvýrazňovačem.

Vítejte. Seběhněte za mnou do kavárny, ať se poznáme. První kafe je na mě anádavkem přihodím isnídani, protože jsem vám nezvládla nakoupit. Vaše bytná Bella.

Kafe. Teď když se jí to slovo dostalo do hlavy, probral se ižaludek. Kdy naposledy jedla pořádné jídlo? Nemůže tady přece zůstat celý den… nejspíš by tedy mohla… ale potřebovala koupit nějaké věci, ručníky apovlečení. Tohle jí ale dalo konečně tu správnou motivaci začít něco dělat apřestat se litovat.

Popadla průvodce, do kabelky rychle naházela všechno, co jí připadalo potřebné, avyrazila ven.

***

Minulou noc si vůbec nevšimla výlohy pekárny ateď před ní stála jako uvytržení. Uprostřed byla zavěšená fotografie Audrey Hepburn zMy Fair Lady, oblečené do ikonických černobílých šatů, které měla na dostizích vAscotu. Pod obrázkem pak bylo něco, co by Sophie dokázala popsat jedině jako nejskvostnější výlohu, jakou kdy viděla. Na dvou podstavcích na dort byly seřazené černo-bílé dortíky jako dvorní dámy, které dělají doprovod královně – pětipatrovému svatebnímu dortu. Poleva atvar umně odkazovaly na design klobouku. Pod obrázkem byl citát:

Pamatujte, že nic není nemožné. Audrey Hepburn

Sophie přikývla. Měla by začít myslet pozitivněji. Jako by se zní úplně vypařila vůle něco dělat. Sprofesionálním zájmem zkoumala dort ažasla nad precizností anápaditostí. Pak ale někdo vedle ní otevřel dveře aspolu sním vyběhla ven ivůně kávy.

Znovu jí zakručelo vžaludku, atak chytila dveře dřív, než se stačily zavřít. Jakmile vstoupila dovnitř, zarazila se, zavřela oči anaplno se nadechla. To, co začalo slunce, dokončila známá kouzelně léčivá směs vůní zmásla, cukru, vajíček amouky. Cítila se najednou lehčí, jako by jí zramen spadla neviditelná tíže. Rozpoznala jemnou uklidňující vanilku, hutnou čokoládu aostrou kyselost citronu. Vůně kolem ní vířily apřitom jí vracely jistotu. Málem se nahlas rozesmála. Že by měla pevnější půdu pod nohama? Byla to ale pravda, poprvé za posledních čtrnáct dní se cítila zase trochu sama sebou. Apotom si všimla nápisu nad pultem. Dnešek má 86400 vteřin. Využil jsi už alespoň jednu kúsměvu?

Vzala si výzvu ksrdci asještě jedním nenápadným čichnutím se široce usmála. Cítila se tu skoro jako doma anajednou ji přepadla touha vrhnout se do kuchyně amíchat, mixovat, ochutnávat apéct.

Otevřela oči avydala se kpultu. Její dychtivost jí připadala jaksi zarezlá anepoužívaná. Umírala touhou zjistit, co se tu nabízí, odkud se berou všechny ty báječné vůně aco by se tu mohla naučit. Ještě nikdy vAmerice nebyla, atak tu na objevování čekal celý svět jídel. Vočích jí zajiskřilo. Rozhodně tu na ni čekal.

„Dobré ráno. Co byste si přála?“ zeptala se jí drobná zrzka shustými kudrnami svázanými jasně zeleným šátkem, která právě otírala kávovar.

„Dobré ráno, já… no vlastně, jsem Sophie. Seshora.“

„Sophie!“ vyjekla dívka, upustila hadr aoběhla pult, aby mohla chytit Sophii za ramena. Prohlížela si ji rozzářeným pohledem, jako by byla spíš její prateta, skterou se léta neviděly. „Ahoj! Moc ráda tě poznávám. Já jsem Bella, tvoje bytná. Ještě nikdy jsem bytná nebyla. Je všechno vbytě vpohodě?“ Pustila Sophii aenergicky gestikulovala, takže polovinu konverzace obstarávaly její ruce. „Nepotřebuješ něco? Omlouvám se, že jsem nenakoupila žádné jídlo. Asi jsem měla, ale nebyla jsem si jistá apak najednou přišla nečekaná objednávka ajá jsem prostě… no ovíkendu je to vždycky trochu blázinec. Vítej vBrooklynu.“

Sophie se zasmála azvedla ruce, aby se ubránila přívalu slov agest amohla ji ujistit: „Všechno je vpořádku. Byt je báječný. Anějaký laskavý gentleman jménem Wes mi pomohl vynést kufry nahoru. Adokonce mi věnoval květináček srozmarýnou.“

„Ach ano, voňavý Wes,“ Belliny rty se maličko sevřely, než pokračovala dál, „je to miláček. Apořád vnucuje ty svoje bylinky.“ Pokývla khliníkovým květináčkům slevandulemi na stolcích. „Pff, byl to mazec, abychom to vůbec stihli včas, ale když Todd, můj bratranec, řekl, že vpráci hledají něco na krátkodobý pronájem, nemohla jsem to odmítnout. Tak co ti připravím? Jsi hrozně unavená? Máš teď zrovna půlnoc?“

„Ne, teď mám právě brzké odpoledne, ale snažím se na to nemyslet. Akáva by byla skvostná, díky.“ Normálně byla zatvrzelý piják čaje, ale věděla, že vNew Yorku si lidé potrpí spíš na kafe anavíc se obávala, že sehnat slušný šálek čaje by byla asi celkem výzva.

„Týjo, ten tvůj anglický přízvuk je strašně roztomilý.“

„Děkuju.“ Sophie se na ni musela taky usmát. Tomu nešlo odolat. Bella okolo ní tancovala jako neposedná skřítka chycená větrným vírem, ale vočích jí jiskřily zájem ainteligence.

„A dáš si iněco kjídlu? Ráno jsem udělala tyhle levandulovovanilkové dortíky nebo tam mám mrkvovoskořicové nebo citronovopomerančové.“

„Pomeranče kráčí kAnče,“ zarecitovala automaticky Sophie.

„Cože?“

„To je taková říkanka zdětského leporela, které mám moc ráda. Ocitronech je tam taky.“ Znějakého důvodu odříkala tiše ještě jednu básničku: „Zeptejte se naší Tonky, jestli má chuť na citronky.“

„Jé, to je hezký. To jsem nikdy neslyšela.“ Belle se ve tváři objevil zasněný výraz. „Takové hry se slovíčky, to je jak zMary Poppins. Mohla bych udělat celou tematickou kolekci. Superkalifradžilistikózní dorty.“

„Ta výloha mi učarovala. Ten dort jsi navrhla ty?“

Bella se rozzářila aSophie by přísahala, že se jí pihy na nosíku radostí zachvěly. „No jasně. Líbí se ti?“

„Zamilovala jsem se do něj. Je úchvatný! Ty černobílé volánky amarcipánová peříčka jsou teda důmyslné.“

„Boží. Díky. Máš ale určitě hlad, tak co by sis dala? První je na mě.“

„Mmm, vypadají lákavě.“ Sophii při pohledu na obsah vitrínky jako na povel zakručelo vžaludku. Na jedné straně byly vystavené lákavě vypadající bochánky – sořechy arozinkami, žitné, pětizrnné –, avedle nich sýrové pletýnky sbylinkami ahoustičky sdýňovými semínky. Na druhé straně zase byly vyrovnané řady nádherně zdobených dortíků vbarevných košíčkách se světlou polevou amarcipánovými květinami, takže vypadaly jako velikonoční dekorace, vedle nich bylo několik ovocných cheesecaků, řada obřích kulatých sušenek, znichž vykukovaly kusy lesklé čokolády, ataké dva celé dorty.

„To všechno děláš ty?“

„Ne, na to nemám čas. Dortíky ivelké dorty jsou moje. Aupřímně doufám, že se trochu víc rozjedou svatební dorty. Cheesecaky jsou od ohromné Maisie, která bydlí hned za rohem apeče je, zatímco má děti ve škole. Používá organickou smetanu zrodinného mlékařství vMaine. Lidi se po nich můžou utlouct. Achleby abagely mi denně dodávají Ed aEda. Tak se jmenuje ijejich firma amají slogan: Co dělá chléb chlebem, to ví Eda sEdem,“ zasmála se Bella.

Sophie zasténala: „Ach můj bože, teď už jsem úplně vyhladovělá. Ajestli se dá aspoň trochu soudit podle těch dortů ve výloze– neměla bys mít ozákazníky nouzi.“

Bella protáhla obličej. „O víkendech je tu trochu blázinec. Atenhle týden byl ještě šílenější než obvykle. Měla jsem dvě narozeninové oslavy, na které jsem dělala dvě stě padesát dortíků aještě jsem je pak musela ozdobit polevou abaseballovými hráči. Řeknu ti, že ty maličké pruhované košile byly teda zatraceně náročné. Jenže všichni milují dortíky, že jo.“ Zachytila Sophiin pohled amrkla.

Sophie se na ni zakřenila. „Moc se mi líbí ty marcipánové květiny, které jsi vyrobila,“ ukázala na dortíky ve vitrínce. „Vypadají skvěle. Ráda bych se to taky naučila.“ Zpytavě se na ně zadívala. „Píšu ovaření, atak ihodně peču. Zkouším různé recepty.“

„Fakt? Todd mi neřekl, co děláš. To je super. Mohly bychom se někdy vzájemně podělit onějaké nápady.“

„To by bylo skvělé. Na pečení je prostě něco, co…“ Sophie znovu nasála okolní vůně azačala si tu připadat zase otrochu líp.

„Jé, tak to budeme kámošky. Jo, na pečení něco je… je to skoro jako kouzlo. Ráda pozoruju zákazníky. Když přicházejí snovými nápady. Je vidět, jak se jim rozzáří oči. Díky dortům se lidi usmívají.“

„Tyhle vypadají skvostně.“ Sophie se zadívala na tác sdorty před sebou. „Musely zabrat několik hodin.“

„To jo… ale stojí za to akaždý znich jsem vytvořila svýma rukama asláskou,“ usmála se široce Bella. „A ikdyž je to náročný, je to moje práce. Moje práce, která ale nepochybně zajímá ibanku ataky mého dědu. Na něj je totiž psaná nájemní smlouva na tenhle dům.

A nechybí ti něco? Byt pronajímám poprvé. Opravy jsme dokončili teprve před deseti dny.“

„Bello, opravdu je všechno naprosto skvělé. Všechno!“ Sophie se kousla do rtu, protože nechtěla zmiňovat chybějící povlečení. Nebyla to Bellina zodpovědnost, ale kdyby to řekla, určitě by to vzala za své.

„Tak mi hlavně jen řekni, kdybys něco potřebovala.“

„Je to báječné abalkon jsem si hned zamilovala.“

„Jen si dej pozor na komáry. Jsou pěkně hnusný.“

„Komáři?“

„No jo. Jestli si tam chceš posedět, tak si tam dej citronové svíčky nebo větrák. Tak, chceš kafe? Latté, cappuccino, macchiato, americano, espresso, flat white, překapávané, ledové?“

„Cappuccino, prosím. Naposledy jsem něco měla vletadle. Jsem úplně vyžízněná.“

„Vyžízněná, vyřízená,“ zarýmovala súsměvem Bella. „Britská angličtina je fakt roztomilá.“

Sophie se trochu ošila abyla ráda, že si neřekla očaj. Raději sledovala, jak se druhá dívka efektivně pustila do přípravy kávy, vyklepla lógr, odměřila apřimáčkla novou dávku namleté kávy, zručně umístila chromovaný filtr adruhou rukou už nalévala mléko do připraveného džbánku.

„Posaď se, přinesu ti to.“

Sophie se usadila kjedinému volnému stolku uokna apak se pořádně rozhlédla po pekárně. Líbila se jí různorodost vybavení avýzdoby a rozdělení do určitých koutů. Každý měl vlastní styl určený tapetou, skterou ladily pohovky, polštářky ižidle.

Zadní části dominoval vysoký oblouk, kterým bylo vidět až do kuchyně na stůl zaprášený moukou spoházeným náčiním, jako by se tam právě dodělala další várka dobrot.

Se šťastným povzdechem se Sophie opřela. Už teď si tohle místo zamilovala aBella ji přivítala tak přátelsky avřele, že se najednou necítila tak daleko od domova. Vytáhla si sešit aprůvodce, protože toho byla spousta, co by měla udělat. Jenže hlavu měla jako obalenou vlnou, takže se nebyla schopná soustředit anevěděla, čím začít. Posun času byl vážně dost nepříjemný.

Mapa metra vypadala hrozivě anázvy linek byly tak různorodé, že jí ztoho šla hlava kolem. Mrkla po Belle, která se otáčela za pultem, že by ji požádala opomoc. Ale tohle přece zvládne.

Spocuchanými nervy se zadívala na rušnou ulici. Je vážně tady. VLondýně byli oněkolik hodin vepředu. Vbezpečí kavárny získala pocit, že když se jí podaří zvládat den po dni, tak by to tu těch šest měsíců mohla přežít.

VAnglii bude pozdní odpoledne. Co asi dělá James? Zůstal dál se svou ženou Annou?

„Hej, ty budeš asi Sophie.“

Trhla sebou avzhlédla. Nad ní se tyčil nějaký muž, jehož siluetu zvýrazňovalo slunce proudící dovnitř oknem, ale do obličeje mu právě kvůli tomu nebylo vidět. Ztoho, jak pokývl na Bellu, která zase divoce gestikulovala rukama, bylo zjevné, že mu dala na srozuměnou, kdo je.

Otočil si židli opěradlem od sebe, přehodil si přes ni nohu asširokým úsměvem na tváři se posadil.

Jeho sebevědomí, nenucené chování ajistota, že bude jistě nadšená zjeho příchodu, ji okamžitě popudily. Nepatrně se usmála sevřenými rty.

„Já jsem Todd.“ Natáhl kní ruku, takže neměla jinou možnost než si sním potřást. Sevření měl pevné aruku suchou.

Sophie úplně ztuhla anejradši by se od něj odtáhla co nejdál. Vyzařovala zněj taková sebejistota, že se vedle něj cítila ještě neschopněji aúplně mimo.

„Bella je moje sestřenice. Ten byt jsem ti našel já.“

A co má být? To chce medaili?

Zdvořilost ji přinutila přikývnout aprocedit: „Děkuju.“

„Ale za nic.“ Zvedl hlavu, protože se knim blížila Bella skávou adortíkem pro Sophii. „Hej, Belluško, můžu dostat ledové kafe?“

„Ahoj Todde, co tě sem přivádí tak brzy?“ Postavila kafe adort před Sophii. „Myslela bych si, že budeš ještě dospávat včerejší večírek.“

„A kdo říká, že už jsem byl doma?“

„To jsem teda husa, jasně, žes tam ještě nebyl.“

Otočila se kSophii: „Tohle je můj bratranec Todd McLennan. Pravý lev salónů.“ Sehnula se aobjala ho. „Tak kde to včera žilo? Nebo bych se spíš měla ptát, která to včera byla?“

„Tos mě teda ranila.“ Položil si ruku na srdce azakřenil se na Sophii. „Nevěř jí ani slovo.“

„Naopak věř každičkému. Ženy by se měly od Todda držet dál.“

„Bello, Bello, Bello… ty mi křivdíš,“ povzdychl si. „Já jim přece nikdy nelžu.“

„To je fakt, ale ony si vždycky myslí, že to bude právě ona, kdo tě změní.“

Pokrčil rameny anaklonil se, aby si na prst nabral trochu polevy ze Sophiina dortu. Přitom na ni uličnicky mrknul. „Nemůžu za to, že mě neposlouchají.“

Sophie přimhouřila oči aBella ho pleskla přes ruku.

„Dej ty pracky pryč, to je pro Sophii. Nejspíš ještě neměla žádnou snídani.“

„Pardon,“ řekl aústa se mu roztáhla do širokého úsměvu, „já taky ne.“

„Byls doma?“ zeptala se Bella azavrtěla hlavou.

„Jo, spal jsem pěkně zakutaný ve vlastní posteli, jestli to potřebuješ vědět. Auděláš mi to kafe, nebo se budu muset doprošovat?“

Sophie se musela držet, aby si neodfrkla, ten se určitě nemusel doprošovat ničeho za celý život. Už při letmém pohledu na lněnou košili Ralph Lauren, vkusné námořnické šortky adrahé, ikdyž sešlapané boty bylo zjevné, že si žije na vysoké noze. Jako by četl její lehce pohrdavé myšlenky, otočil se na ni se zářivým úsměvem hodným filmové hvězdy.

„Tak co Angličanko, jak se ti líbí Brooklyn?“ Naklonil se na židli skoro až kní, jako by ho to doopravdy zajímalo. Sophie ale měla dojem, že to je zažitý trik, který je pro něj stejně přirozený jako dýchání.

„Jmenuju se Sophie asotva jsem přijela, takže jsem těžko měla čas zjistit, jestli se mi tu něco líbí.“ Znělo to odměřeně aškrobeně.

Naklonil se ještě blíž apřitáhl si její sešit amapu. „Bergen Street. Linka F na Čtyřicátou sedmou aPadesátou.“

„Prosím?“ Sakra, tohle znělo ještě upjatěji.

Todd se ale jen usmál. „Cesta do práce. Tos přece hledala, ne?“

Byl snad profesionální čteč myšlenek? Sophie se zamračila.

„Cože? Ty pracuješ vCityZenu?“

„Au, to zabolelo.“

„Vážně?“ zadívala se na něj zpříma.