Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Luboš Procházka

Fridolín a kouzelný Bambola

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7136. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Radka Svobodová

Návrh obálky s použitím ilustrace Václava Ráže TypoText, s. r. o.

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.

První vydání, Praha 2019

Vytiskla tiskárna TNM print, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2019

Text © Luboš Procházka, 2018

Ilustrace © Václav Ráž, 2018

ISBN 978-80-271-2668-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-2667-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-2204-2 (print)

Fridolín a Bambola

Údolím rozlehlých hor s hlubokými lesy teče řeka Metujka, u které od pradávna leží malebné městečko Metujov s kulatými věžemi u hradních bran a s náměstíčkem jako dlaň. Kolem dokola malého rynku má útulné podloubí a pod ním je plno různých obchodů, krámků, obchůdků i krámečků s rozmanitým zbožím všeho druhu. Dají se v nich nakoupit krásné šaty, trička, kalhoty, klobouky, čepice s rukavicemi, ale i boty nebo deštníky, koberce a jiné podlahoviny, veškeré potraviny, tekutiny i pochutiny, pečivo a cukrovinky, ba i tabák nebo noviny, také tu mají leccos do dílny či na zahradu. Samozřejmě že v podloubí je i velmi oblíbený a hojně navštěvovaný krámek se spoustou hraček s vymalovaným obchodním štítem „Rozálie Suchá – Kouzelný svět dětí“.

A právě do tohoto báječného obchůdku v tomto malém městečku vstoupil jednoho dne veselý dědeček. Vypadal trochu jako pohádkový, měl bílé vlasy i vousy a v ruce hůlku. Byl to děda Kája od malého Fridolína, kterému přišel koupit dárek k narozeninám. S paní prodavačkou dlouze vybírali z velkého množství her, panáčků, stavebnic a autíček. Dědeček měl však stále pocit, že to není přesně to, co pro svého vnoučka hledal. Až najednou na jedné polici uviděl krásně pomalovaný váleček s podivným nápisem „BAMBOLLA“.

„Jejda, copak to tu máte? Je to tak vesele vybarvené, k tomu to má kouzelný magický nápis,“ oslovil s úsměvem děda Kája paní prodavačku.

Ta mu jeho volbu rychle schválila a měla radost, že si vybral z toho velkého množství.

„Ano, ano, tak tuhle hračku vám určitě doporučuji, pane Čepičný. Nedávno se mi dokonce zdál sen právě o téhle hračce. Mně se často zdají sny o hračkách a předmětech z mého obchodu. To asi proto, že tu mám tolik kouzelných věciček. Každá umí něco jiného,“ rozpovídala se paní prodavačka.

Děda jen kroutil hlavou a povídá: „Copak se vám o ní zdálo, paní Rozálie?“

„To víte. Zdálo se mi, že ten váleček umí plnit sny a přání tomu, kdo s ním šikovně a rozumně zachází, ale to asi dokáže většina hraček. Jen je potřeba si jich hodně považovat, starat se o ně a nenechávat je povalovat v kdejakém koutě, jak to některé děti umí…,“ pokračovala upovídaná paní prodavačka.

„To máte svatou pravdu, paní Rozálie, v tom s vámi souhlasím. Zabalte mi tu krabičku s válečkem, určitě udělá našemu Fridolínovi radost,“ odpověděl děda Kája. Paní Suchá zabalila dárek do pestrobarevného papíru, dědeček zaplatil a s děkovným pozdravem odešel domů.

Druhý den odpoledne u Pařízků, v příměstském domečku se zahradou, vrcholily oslavy narozenin malého Fridolína. U jahodového dortu se šlehačkou, na kterém hořelo šest svíček, dostával malý klučina dárky od rodičů, starší sestry Sandry, od dědy Lubana, babiček Apoleny i Dády. Jako poslední se svým překvapením přišel děda Kája. On to byl vlastně jeho pradědeček, ale Fridolín mu říkal dědečku. Tatínek všechno točil na kameru a také fotil do rodinného alba na památku, aby tyto šťastné chvíle nezapadly v zapomnění ve všedním koloběhu obyčejných dní.

„Fridolíne, a tady je dáreček ode mne,“ usmíval se dědeček u posledního dárku.

Fridolín držel v jedné ruce autíčko od tatínka, ve druhé dárek od dědy Káji a jen tak si povzdechl: „Hm…“ Smutně koukal na barevný váleček s kolečky, na kterém bylo cosi napsáno, ale Fridolín ještě neuměl číst.

„Copak, nelíbí se ti?“ ptal se děda.

„Líbí, ale nejezdí,“ odpověděl Fridolín.

„A víš, co to je a co je tady napsané?“ vyptával se dál dědeček.

„Nevím, asi je to něco pro holky, když to má růžové puntíky,“ pobrukoval dál Fridolín.

„Tady je napsáno ‚BAMBOLLA‘, a přestože váleček nemá kola ani motor, tak je moc šikovný. Neboj se, ten umí pěkné kousky. Dělá bubliny, které plní přání!“ prohlásil vážným hlasem se zdvihnutým prstem i obočím děda Kája.

„Opravdu?“ zasmál se Fridolín.

„Ruku na to!“ řekl děda a podal mu dlaň, aby si to řádně potvrdili plácnutím. „Podívej,“ a už vyfukoval obrovskou barevnou bublinu.

„Jé, ta je krásná,“ radoval se tleskající Fridolín. „Děkuji, dědo!“

Veliká bublina vyletěla vzhůru, narazila do lustru – prásk, rozlítla se na všechny strany, až je celé osprchovala.

„Nevadí, uvidíš, přijde čas a vyfoukneš si tu svou… kouzelnou,“ utěšoval opět dědeček Fridolína, který se divil, kam se jeho bublina najednou ztratila.

To už jim do jejich hry skočila maminka a řekla: „Dobrá, dobrá, ale teď už tě čeká koupelna, postýlka, pohádka a spát. Zítra je také den, to už bude pátek, ve školce ti to rychle uteče a pak si můžete s dědečkem hrát a vyfukovat bubliny třeba celý víkend.“

Fridolín po oslavě narozenin usnul v postýlce s novými hračkami, měl u sebe autíčko od tatínka i barevný váleček od dědy. Netrvalo to dlouho a začal se mu zdát sen, ve kterém za ním přišel kulaťoučký panáček ve světle modré kšiltovce a zvolal: „Hola, hola, Frído, akce na nás volá. Já jsem Bambola a musíme jít za našimi kamarády…“

„Ahoj, Bambolo, já nespím. Čekám tu na tebe,“ rychle odpověděl Fridolín.

„Tak se nezdržuj a už pojď,“ řekl na to jeho nový kamarád.

„A kam?!“ zeptal se Fridolín sedící na posteli.

„Udělej velikou bublinu a uvidíš,“ řekl Bambola s rukama v bok.

Fridolín na nic nečekal a začal skrz kroužek válečku vyfukovat obrovskou barevnou bublinu.

Bambola ho pochválil: „To je ono, paráda. Jsi šikula.“

Bublina byla tak veliká, že obklopila celou postýlku i s Fridolínem a Bambolou dohromady.

Pomalu se s nimi zvedla a odplula pryč…

Oba dva najednou už nebyli v pokoji s postýlkou a hračkami, ale v pestrobarevném lese, kde kolem nich poletovaly různě velké a různě barevné bubliny.

Fridolín se zaradoval: „Júúú, tady je to prima!“

„Vidíš, říkal jsem ti to,“ smál se Bambola. Pak pokračoval: „Podívej, tady máme zelený háj a mýtinu, kde si hrajeme jako v létě, a tamhle na druhé straně máme bílý les, kde zase sáňkujeme, bruslíme nebo se jen tak koulujeme.“

Fridolín se podivil: „Je to tu krásné, hodně kulaté a všechno vesele barevné, ale jak je možné, že tady máte ve stejnou chvíli léto i zimu?“

Bambola pokrčil rameny a řekl: „No, to je proto, aby u nás bylo pořád veselo a nemuseli jsme čekat na letní nebo zimní radovánky podle počasí…“

Ani to nestačil dopovědět a Fridolín mu skočil do řeči: „Co se to děje? Začínám mít těžké ruce a nohy.“ To bylo právě ve chvíli, kdy se pomalu začal měnit do své nové podoby podle svého příjmení.

Bambola se jen usmál: „Nediv se a vítej v Bambóllii, Fridolíne Pařízku. Tady to tak chodí, že každého okamžitě poznáš a hned víš, jak se jmenuje, proto je tu taková pohoda a všichni se mají rádi.“

Hurá na sáňky

V pátek ráno se Fridolín probudil a u snídaně i celou cestu do školky mamince vyprávěl, jak za ním včera večer přišel Bambola, jak vyfoukl velikánskou bublinu a jak se s ní dostali do Bambóllie. Maminka ho pozorně poslouchala a na rozloučenou mu ve školce popřála hezký den, který Fridolínovi rychle utekl, protože si celé dopoledne hrál se svou kamarádkou Karolínkou, její mladší sestrou Kristýnkou a také s jejich sestřenicí Eliškou, která byla o něco mladší než Karolínka. Všichni měli hodně napilno při stavění hradu z plastových kostiček a Fridolín jim přitom vyprávěl o Bambóllii. Nestihli ani hrad dostavět, protože hned po obědě a krátkém odpočinku šli s ostatními dětmi na vycházku. Venku svítilo listopadové sluníčko a děti si povídaly, jak moc se už těší na sníh, na Mikuláše s čertem a na Vánoce.

Ten večer byl Fridolín plný zážitků a brzy tvrdě usnul jako opravdový pařez. Ani nevěděl, že ho v noci opět navštívil Bambola ve světle modré kšiltovce. Seděl u něj na postýlce a vyprávěl mu o Bambóllii, ale tu noc Fridolín všechno zaspal, i to, že si v noci přál, aby už napadl sníh.

„Fridolíne, vstávej, je ráno. Sáňky už čekají,“ budil překvapeného Fridolína děda Kája.

„Sáňky? A jak to?“ divil se rozespale Fridolín.

„No, podívej se z okna. Svatý Martin přijel na bílém koni a ten nám zalehl celý dvůr, pole i louky. Na stráni pod lesem bude hodně veselo. Tak už vyskoč, ať si to užijeme,“ řekl děda.

„Hurá! A může s námi Bambola?“ radostně se ptal Fridolín.

Dědeček pokýval hlavou a řekl: „Proč ne?“

Fridolín hned zavolal: „Bamboló!“

„Já jsem připravený,“ hlásil se přilétající Bambola s tmavě modrou kšiltovkou na hlavě.

„Tak si pospěš, ať už jsme venku,“ pospíchal na Fridolína děda.

Table of Contents

Fridolín a Bambola

Hurá na sáňky