Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Carol Goodmanová

Noční návštěva

Přeložila Jana Kordíková

Z anglického originálu The Night Visitors vydaného nakladatelstvím
William Morrow v New Yorku roku 2019 přeložila Jana Kordíková
Jazyková redakce Alena Řežábková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Korektury Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Tereza Macibobová

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7,
www.grada.cz
jako svou 7505. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 248 stran

Vytiskl FINIDR, s.r.o., Lípová 1965, Český Těšín

Copyright © 2019 by Carol Goodman
Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Jana Kordíková, 2020
Cover photography © nmelnychuk / Adobe Stock

ISBN 978-80-271-1366-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1365-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2282-0 (print)

Všem lidem z organizace Family, skutečným Laskavým

Změnou jména i povaha se mění:
Z „Lític“ se stanou „Laskavé“,
Když Athéna bezcitnou krutost ukončí.
Změnou jména i povaha se mění:
Laskavost odvrací od zrady;
A zářivá, čistá dobrota vždy zvítězí.
Změnou jména i povaha se mění:
Z „Lític“ se stanou „Laskavé“.

—Lee Slonimsky

KAPITOLA JEDNA
ALICE

Ve třetím autobuse Oren konečně usne. Se spánkem bojoval už od Newburghu, oční víčka měl těžká jako mokré prádlo, ale z čiré umíněnosti je pořád držel otevřená. Konečně, pomyslím si, když si zdřímne. Kdybych mu totiž měla odpovídat na další otázky, asi bych ztratila trpělivost.

Kam to jedeme? ptal se v prvním autobuse.

Někam do bezpečí, odpověděla jsem mu.

Zíral na mě, dokonce i v tom tmavém autobuse mu oči zářily a přímo překypovaly chytrostí, pak se najednou odvrátil a zdálo se, že je ze mě v rozpacích. Asi o hodinu později se zeptal, jako bychom snad v mezidobí neurazili desítky mil po dálnici: A kde je bezpečí?

Jsou taková místa… začala jsem mu vyprávět, jako by to byla pohádka na dobrou noc, pak jsem si však musela začít lámat hlavu s tím, co má následovat. Dokázala jsem si totiž představit jen perníkové chaloupky a chaloupky na muří nožce, kde bydlely ježibaby. A takové příběhy se mu stejně nelíbily. Dával přednost knížce o mytologii z knihovny (pořád ještě ji má v batůžku a s každou vteřinou nám narůstá penále), o hrdinech, kteří zápasí se lvy a usekávají hlavy příšerám s hadími vlasy.

Jsou taková místa… začala jsem znovu a snažila si vybavit něco z té jeho knihy. Pamatuješ, jak Orestes prchá před Líticemi a musí do nějakého chrámu, kde mu Lítice nebudou moct ublížit?

Byl to chrám boha Apollona v Delfách, oznámil mi Oren, a sloužil mu jako útočiště.

Chytroprdy nemá nikdo rád, nedala jsem se. Od té doby, co si přečetl tu knihu o mytologii, se rád vytahuje, jak dobře se všechna ta řecká jména naučil.

Oresta si oblíbil od první chvíle, protože mají podobná jména. Snažila jsem se vynechávat pasáže, které mi nepřipadaly úplně vhodné pro děti, ale on vždycky poznal, že jsem něco přeskočila, a později jsem ho přistihla, že si tu pověst čte sám a zírá na obrázek Lític s hadími vlasy a netopýřími křídly.

Na další autobusové zastávce našel leták krizové linky jedné charitativní organizace. Nazývala se Útočiště, jako by to Oren přivolal tím, že to slovo vyslovil nahlas. Dala jsem mu hrst drobných, aby si šel koupit čokoládovou tyčinku a já zatím mohla volat. Nechtěla jsem, aby musel poslouchat, co se jim chystám říct. Ale připadalo mi, že poslouchá i z druhé strany čekárny, kde stál u bufetu a hrbil ramínka pod tíhou svého batohu s motivy ze Star Wars.

Žena, která telefon zvedla, se mě začala vyptávat na pocity, ale já ji hned přerušila a oznámila jí, že jsem i se synem opustila manžela. Uhodil mě, líčila jsem, a tvrdil, že jestli ho zkusím opustit, tak mě zabije. Nemám kam jít…

Pak jsem se zajíkla a Oren se na mě podíval z druhé strany čekárny, jako by mě slyšel. To ale nebylo možné; na to byl moc daleko.

Žena mě po telefonu informovala o útulku v Kingstonu. Oren ke mně mířil přes čekárnu. Když dorazil až ke mně, prohlásil: Musí to být takové místo, o kterém nikdo neví.

Obrátila jsem oči v sloup. To je snad jasné! Ale stejně jsem jeho slova zopakovala do telefonu a snažila se znít odhodlaně. Žena na druhém konci aparátu chvilku mlčela, já se Orenovi podívala do očí a najednou jsem se poprvé od našeho odchodu začala opravdu pořádně bát.

Chápu, prohlásila žena konečně, pomalu, jako by mluvila s někým, kdo by jí nemusel rozumět. Okamžitě jsem poznala „vysvětlující“ tón sociální pracovnice a celá jsem se naježila hněvem, což mě velmi překvapilo. Myslela jsem, že už se dávno nezajímám o to, co si snad o mně myslí banda svatouškovských sociálních pracovnic. Můžeme vám zařídit bezpečný dům, o kterém nikdo neví. Ale dnešní noc možná budete muset strávit v útulku.

Oren zavrtěl hlavou, jako by snad slyšel, co ta žena říká. Nebo jako už by mu bylo jasné, že jsem to zase zvorala.

Musí to být už dnes, nedala jsem se.

Žena se znovu odmlčela. V pozadí zamňoukala kočka a zapískala konvice. Představovala jsem si pohodlnou teplou místnost – na zdi jsou zarámované obrázky, na pohovce polštářky, svítí tam lampička – a najednou se mnou zmítal takový vztek, až se mi zatočila hlava. Oren natáhl ruku, aby mě uklidnil. Žena mi něco říkala, ale já ji neslyšela, hrozně mi totiž hučelo v uších.

… dejte mi číslo, ze kterého voláte, říkala. Někam si zavolám a pak se vám ozvu zpátky.

Přečetla jsem jí číslo z telefonního automatu a pak jsem zavěsila. Oren mi podal kelímek horké kávy a koblihu. Jak to všechno koupil jen za pár drobných? Má snad nějaké vlastní peníze, které přede mnou tají? Opřela jsem se o zeď a čekala. Oren se opřel vedle mě.

Bude to dobré, ujišťovala jsem ho. Tyhle organizace… mají svůj systém.

Přikývl a čelist měl zaťatou. Dotkla jsem se jeho tváře a on ucukl. Rozhlédla jsem se kolem, jestli si toho někdo všiml, ale na nádraží už byl jen student zabraný do svého mobilu a opilec spící na lavičce. Když telefon zazvonil, málem jsem vyskočila z kůže.

Zvedla jsem ho, než stihl zazvonit podruhé. Vteřinu jsem slyšela pouze dech a měla jsem příšernou a naprosto bláznivou myšlenku, že je to on. Pak však žena ze sebe zadýchaně začala chrlit informace, jako by snad někam musela běžet. Stihnete další autobus do Kingstonu?

Já vám řekla, že do útul… začala jsem, ale žena mě okamžitě přerušila.

V Kingstonu nasednete na autobus do Delphi. Tam na vás někdo bude čekat, někdo, komu můžete věřit. Jmenuje se Mattie – je jí přes padesát, má krátké stříbrné vlasy a na sobě bude mít zřejmě něco fialového. Odveze vás do bezpečného domu, o kterém kromě nás nikdo neví.

Podívala jsem se na Orena a ten přikývl.

Dobrá, souhlasila jsem. Přijedeme příštím autobusem.

Zavěsila jsem a klekla si, abych Orenovi mohla říct, kam jedeme, on už mi však něco podával: dva lístky na příští autobus do Kingstonu a dva do Delphi ve státě New York. Koukni, vyhrkl, to místo se jmenuje skoro stejně jako Delfy v té mé knížce.

To se odehrálo před dvěma hodinami a dvěma autobusy. Poslední autobus nás vezl monotónně padajícím sněhem do hor, které se tyčily po obou stranách silnice. Oren sledoval vířící sníh, jako by mu snad něco říkal. Jako by nás sem dovedl právě on.

Je to jenom náhoda, přesvědčuju sama sebe, ty názvy. Spousta těchto malých městeček má jména inspirovaná Řeckem: Athens jako Atény, Utica, Troy jako Troja. Podobná jména vás spíš přimějí myslet na mramor a palmy, a ne na omšelé křižovatky se supermarketem a tetovacím salonem.

Když Oren konečně usnul, ulevilo se mi. Nejen proto, že už jsem byla unavená z jeho otázek, ale taky z toho, na co bych se mohla zeptat já jeho…

Jak jsi věděl, kam jedeme? A kde jsi sakra sehnal ty lístky?

… nebo co bych mohla udělat, abych z něj vypáčila odpovědi.

KAPITOLA DVĚ
Mattie

Probudilo mě houkání vlaku. To je tak osamělý zvuk, říkala moje matka. Mně to tak nikdy nepřipadalo. Spíš se mi zdálo, že je to lákavé volání vzdálených míst. Často jsem lehávala v posteli a představovala si, kam asi ty koleje vedou. Pryč z hor, podél řeky až do města. Jednou na to volání odpovím a odjedu odsud.

Chvilku mi trvá, než mi dojde, že mě vzbudilo zvonění telefonu. A za další chvilku zjistím, že nejsem dívka, co plánuje útěk z domova, ale žena na špatné straně padesátky, která se musela vrátit tam, kde začínala, a dostane se odsud pouze jediným způsobem.

Telefon mám v nabíječce na nočním stolku. Jedna z mých studentek mi ukázala, jak ho nastavit, aby se mi dovolal jen někdo.

Ale co když někdo potřebný ztratí telefon a zavolá mi z budky? zajímala jsem se.

Vytřeštila na mě oči, jako bych byla vykopávka z minulého století, a pak se zeptala: Ty ještě existujou?

Měla bys častěji chodit ven, říká mi vždycky Doreen. Pojeď se mnou do města.

Teď mi určitě volá Doreen. Kromě čísla na Útočiště je totiž její číslo jediné, které mám v Oblíbených. Když studentka ten kratičký seznam viděla, nedokázala skrýt lítost v očích.

Natáhnu se pro telefon kolem lahviček s léky, knížek a hrnků od čaje – což jsou všechny mé prostředky, jak přilákat spánek – a podaří se mi ho upustit. Slyším, jak se Dulcie zavrtí, protože ji probudily vibrace způsobené jeho pádem. „To je dobré, děvče!“ volám, i když mě nemůže slyšet. „To jen Doreen něco vyvedlo z míry.“

Spustím nohy z postele a prkna na podlaze mě studí do bosých chodidel, skloním se, abych našla telefon. Na monitoru září Doreenin obličej (studentka mi ukázala, jak se to dělá, a použila fotku z Doreenina facebookového profilu – jak v lednu protestuje na Ženském pochodu). Má tam otevřená ústa a něco křičí, což je dost absurdní, protože Doreen jinak téměř nekřičí. Má ten nejklidnější hlas ze všech lidí, co znám. Umluví úplně každého, tvrdí dobrovolnice. Proto si taky bere službu na krizové lince od půlnoci do šesti ráno, tedy v době, kdy se dějí ty nejhorší věci. Muži se připotácejí opilí domů z baru a ženy jim zamykají zbraně. Puberťáci se předávkovávají drogami a dívky se ocitají samy na silnici bez bezpečného odvozu – nebo jedou s někým velmi nevhodným. Která z těchto příšerných věcí se stala, že mi Doreen musí volat uprostřed noci?

Přejedu prstem po displeji, abych hovor přijala. „Ahoj, Doreen.“

„Díkybohu, Mattie,“ vyhrkne zadýchaně, jako by snad běžela. Doreen tak mluví pořád. Před sedmnácti lety utekla od svého násilnického manžela, poté co svému synkovi praštil hlavou o stěnu jídelny. Někdy mám pocit, že je na útěku pořád. „Už jsem myslela, že se ti ten telefon zase úplně vybil.“

„Ne, jen mi upadl. Co se děje? Nějaký nepříjemný hovor?“

Doreen mi totiž občas volá, když je z nějakého hovoru rozrušená. Nevadí mi to. Nikdo by neměl zůstat sám s věcmi, které si my musíme vyslechnout.

„Případ domácího násilí. Utekla z domova,“ říká a mně se sevře srdce. Vydechnu a cítím tlak na noze. Dulcie vnímá můj neklid a přijde se o mě opřít.

„S dítětem?“ ptám se a doufám, že odpověď bude ne.

„S desetiletým klukem. Volala z newburghského autobusového nádraží. Nabídla jsem jí útulek v Kingstonu, ale odmítla. Prý to musí být místo, kde ji nikdo nenajde.“

„Aha,“ říkám a skláním se, abych Dulcii pohladila po měkké hlavě.

„Ověřovala jsem volná místa u Svatého Albana a sestra Martine tvrdí, že ji můžou přijmout,“ říká Doreen, „ale někdo ji bude muset vyzvednout na nádraží a odvézt ji tam.“

Sestry u Svatého Albana patří k nejpevnějším článkům našeho řetězu bojovníků proti domácímu násilí. Jejich klášter je u řeky, zavřený za branou a střežený matkou představenou, která by se klidně postavila i desítce rozzlobených manželů, co si tam přišli vyzvednout své zbloudilé manželky. Je to chladná budova, kde po nočním útěku z domova není příjemné skončit: jeptišky v dlouhých černých hábitech, strohé cely, kříže na zdech. Myslím na toho desetiletého chlapce a na to, jak se asi bude cítit na tak studeném, šedém místě…

„Mohla bych zavolat Frankovi,“ navrhne Doreen. Neunikne mi její váhavý tón. Prozradila jí snad ta žena něco, co ji přimělo k přesvědčení, že přivolat místního policejního velitele nemusí být úplně nejlepší nápad – nebo jen vycítila, že možná existuje důvod, proč ji od toho ochránce zákona zatím držet dál? Nebo je jí možná jenom nepříjemné se o Frankovi zmiňovat přede mnou. Doreen má totiž teorii, že Frank Barnes je do mě tajně zamilovaný. Snažila jsem se jí vysvětlit, jak moc se plete, ale Doreen tomu nechce uvěřit.

„Tak je vyzvednu já a odvezu je tam,“ nabídnu se a už vstávám a hledám vypínač. Když místnost zaplaví světlo, tíha u mé levé nohy náhle zmizí. Doreen mi něco říká, něco o té ženě, co ji znepokojilo, nebo něco, co jí je na dané situaci povědomé, ale já jí nerozumím. Zírám na psí pelíšek v nohách postele. Přesunula jsem ho tam před dvěma týdny, protože předtím jsem cestou na záchod o Dulcii pořád zakopávala. A ona tam teď leží a tvrdě spí.

_ _ _

Nemám čas zabývat se tím, co asi způsobilo fantomový tlak na mé noze. Diabetická neuropatie? Nával? Počátek Alzheimerovy choroby, která zhruba v tomhle věku propukla u mé matky? Důležitější je, že žena a chlapec dorazí na autobusové nádraží za hodinu. Od mého domu je to jen čtvrt hodinky autem, ovšem za předpokladu, že nastartuje, nebudu muset škrabat okna a na silnicích je odhrnutý sníh. Zatímco si navlékám legíny, džíny, termotriko a svetr, jdu k oknu, abych se podívala ven. Na zadní zahradě vidím šedo-bílou změť hrozivých boulí a tmavý všeobjímající les. Nedá se poznat, jestli je sníh na zahradě čerstvý, nebo jestli ta šedá ve vzduchu je mlha, či padající sníh. Na zadní verandě nesvítí světlo, takže nejsou vidět vločky. Měla bys to opravit, slyším hlas své matky. Necháš to tady úplně rozpadnout.

Měla by sis hledět svého, okřiknu ji okamžitě. Vždyť už je čtyřiatřicet let mrtvá. Tak kdy se zbavím jejího hlasu ve své hlavě?

Dulcie se vzbudí, a než se dostanu ke schodišti, už se šourá vedle mě. Jednou, brzy, se z těch prudkých a kluzkých schodů spolu zřítíme, a jedna z nás skončí v nemocnici. Neodvážím se hádat, která to přežije.

Dulcie dole zamíří přímo k zadnímu vchodu, abych ji pustila ven, jako by bylo ráno. Nerada ji pouštím do tmy; sníh je tam hluboký a v lesích žijí kojoti. Ale nemám čas ji jít vyvenčit, takže jestli se nechci vrátit domů a najít tu loužičku, tak bych ji radši pustit měla.

„Drž se u domu,“ nařídím jí, jako by mě ještě slyšela, nebo jako by mě někdy poslouchala. Vyjdu ven s ní a ucítím na tváři bodání ledového deště. Kruci. V tomhle se nebude dobře řídit.

Zapnu konvici a vezmu z odkapávače dvě termosky. Ve spíži mám jenom čaj, a to matce se synem nebude stačit. V kufru auta je krabice s dary a myslím, že v ní byla horká čokoláda. Stejně bych měla jít nastartovat.

Vyjdu ze dveří a málem sklouznu z verandy. Budu to tam muset posolit. Vyhnout se cestou dolů rozbitému třetímu schodu je náročné (jednou to bude tvůj konec, upozorňuje mě trefně matčin hlas) a zem dole je celá bílá od čerstvě napadaného sněhu. Na autě je dobrých patnáct centimetrů, navíc je vše pokryté zamrzlou krustou. Škrabka je v kufru, který také pokrývá led. Led u předních dveří rozlamuju pěstí, pak se prohrábnu patnácti centimetry prašanu, abych na klice narazila na delší vrstvu ledu. Jako by se snad bohové počasí dohodli, že spojí síly, aby mi zkomplikovali život.

Vždycky přece nejde o tebe, Matteo, okřikne mě vyčítavě hlas mé matky.

Vrátím se domů, popadnu rychlovarnou konvici a vezmu ji ven, abych rozmrazila auto. Dveře se otevřou až po třetí cestě tam a zpátky, k rozmrazení kufru budou potřeba další dvě. Když otočím klíčkem v zapalování, uslyším zoufalé zajíkání patnáct let starého motoru. „Já vím,“ říkám mu a dívám se na medailon s madonkou visící ze zpětného zrcátka, „ale na autobusovém nádraží na nás čekají chlapec a jeho máma.“

Ať už to je boží zásah, nebo se motor konečně dostatečně zahřeje, auto naskočí. Pustím naplno rozmrazování předního i zadní skla a v duchu poděkuju Anitě Estebanové, migrantce a zemědělské dělnici, za to, že mi medailon Panny Marie Guadalupské před čtrnácti lety věnovala. Když jsem Anitě oznámila, že nevěřím v Boha, vtiskla mi medailon do dlaně a řekla mi, že bych se tedy měla pomodlit k čemukoli, v co věřím. Tak jsem se pomodlila k Anitě Estebanové, která opustila svého manžela – alkoholika a budižkničemu – a vychovala své tři děti sama, pak se vrátila do školy a vystudovala práva. Věřím totiž právě v ni.

Vytáhnu krabici darů z kufru a odnesu ji do kuchyně. Najdu tam dost kakaa na to, abych naplnila termosku. Kávu koupím ve Stewart’s. V krabici jsou i tyčinky Snickers, které si taky přibalím do batůžku. Sestry jim samozřejmě dají jídlo, ovšem v jejich spíži se vyskytuje spíš zdravá a chuťově neutrální strava. Ten chlapec bude potřebovat něco sladkého.

Když zavírám krabici, všimnu si sáčků s pamlsky pro psy. Vytáhnu dva, zamířím k Dulciinu pelíšku… a spatřím otevřené dveře. Zastaví se mi srdce, celou tu dobu, co jsem zápasila s autem, byla venku na mrazu. Otevřu mříž a najdu ji, jak stojí až po kohoutek ve sněhu, starou prošedivělou hlavu sklopenou, a nad ní se vytvořil obláček páry.

„Holčičko!“ vyhrknu, chytnu ji za obojek a vtáhnu dovnitř. „Moc mě to mrzí.“

Chlupy má celé omrzlé. Zabalím ji do staré otrhané plážové osušky, otřu dosucha a z tlapek jí odstraním kousky ledu. „Proč jsi neštěkala?“ ptám se jí, ale ve skutečnosti tím myslím: Jak jsem na tebe mohla zapomenout? Třu ji, dokud všechen led neroztaje a ona se nepřestane třást. Pak si do stejné osušky otřu i svůj obličej.

Nechutné, řekne mi hlas mé matky.

Ano, souhlasím a utírám se s ještě větší intenzitou.

Pak se podívám na hodinky a zjistím, že mi na čtvrthodinovou cestu na autobusové nádraží zbývá deset minut. Tak to dopadá, když se člověk někam honí uprostřed noci. Matka opět je v plné síle. Když se člověk plete do života jiným lidem. A ten svůj úplně zanedbává.

Málem jsem zabila svého starého psa. Na svou obranu nemám co říct. Tak vezmu batoh, trochu zvýším teplotu na termostatu, aby chudák Dulcie byla, dokud se nevrátím, hezky v teple, a vyrazím.

Od mého domu do centra města je to víceméně z kopce, což jsem oceňovala jako dítě, když jsem potřebovala rychle zmizet a na kole jsem se dostala z příjezdové cesty až do Stewart’s bez jediného šlápnutí. S Frankem Barnesem jsme závodili z kopce a jeden druhého provokovali k ještě větší rychlosti. Když mi bylo sedm a jemu devět, projela jsem moc rychle zatáčku a skončila v potoce Esopus. Ještě pořád mám schovaný ten kousek flanelu, který si Frank odtrhl z košile, aby mi zastavil krvácení, a všechno to bláznovství mi připomíná i jizva na čele.

Když teď ten kopec sjíždím po zledovatělé silnici, z nebe padá tak prudký mrznoucí déšť, že ho skoro ani neberou stěrače, modlím se k Anitě, Panně Marii Guadelupské, Ganéšovi i všem těm pohanským lesním bůžkům, kteří straší u osamělých borovic střežících malé horské městečko Delphi. Stáhnu si okénko a zhluboka se nadechuji chladného vzduchu vonícího po borovicích. Díky prudké změně teploty mám jistější ruce na volantu, zvládnu poslední serpentinu před městem, pak projedu opuštěnou hlavní třídu a minu zabedněná okna Mooreova obchodu, kde mi matka každý podzim nakupovala školní oblečení. Pak vyrazím po ulici Queen Anne Victorian, kde kdysi sídlila právní kancelář mého otce, ale dnes tu působí Útočiště. Dole se svítí. To asi Doreen přerovnává spíž a nádoby s dary. Dělá to každou noc, jako nějaký bláznivý domácí skřítek, líčí mi vedoucí dobrovolníků Muriel. Zastavím se u ní, až matku se synem dovezu do Svatého Albana. Přivezu jí zákusek od Stewart’s. Aby mi mohla vylíčit všechno o tom hovoru.

Autobusové nádraží má společné parkoviště s obchodem Stewart’s. Ale žádný autobus tam nestojí. Takže buď má zpoždění, nebo jsem ho nestihla. Venku žádná žena s chlapcem nečeká.

Zaparkuju a vypnu motor. Nejradši bych auto nechala nastartované, ale bojím se, aby ho někdo neukradl. Někteří lidé, kteří jezdí autobusem, nejsou právě důvěryhodní – drogoví dealeři, co pašují heroin z města do pohoří Catskills, gangsteři z Newburghu a Kingstonu, čerstvě propuštění vězni z věznice v Hudsonu.

Ty si o lidech vždycky myslíš jen to nejhorší, říká mi Doreen.

Já to kdysi říkávala své matce. Přestanu s tím, až mi lidé ta nejhorší podezření přestanou potvrzovat, opáčila pokaždé.

U pultu uvnitř obchodu stojí Atefeh Sheraziová. Když mě uvidí vcházet dovnitř, usměje se. Tuhle práci jsem jí pomohla najít já a Doreen, když se před dvěma lety objevila v Útočišti. Opustila manžela v New Jersey a i s dvěma dětmi vyrazila autobusem na sever. Když jsem se jí ptala, jestli se nebojí, že ji manžel bude pronásledovat, tvrdila, že největší strach má z bratra. To on ji prý před deseti lety přivezl z Íránu do Ameriky, sliboval jí, že tu bude chodit do školy, ale místo toho ji přinutil k domluvenému manželství. Když ji manžel začal bít, šla za bratrem, ale ten jí řekl, že si za to může sama, protože manžela neumí potěšit. Kdyby mě našel, zabil by mě, vysvětlovala nám Atefeh.

Bydlela u Svatého Albana, dokud jí neschválili žádost o sociální byt a nedostala tuhle práci od Roye Carvera. Teď dálkově studuje vyšší odbornou školu v Ulsteru a konečně získává vzdělání, kvůli kterému sem přijela.

„Jak to, že jste v takovouhle noc venku, paní Laneová?“ zajímá se teď Atefeh. Už snad tisíckrát jsem ji prosila, aby mi říkala Mattie, ale bylo to marné.

„Někoho vyzvedávám z autobusu z Kingstonu. Už dorazil?“

Atefeh zavrtí hlavou. „Řidič před půl hodinou volal, že se opozdí. Na silnici dvacet osm je ledovka. Musel zajet ke krajnici a počkat na sypače. Nedáte si při čekání kávu? Zrovna jsem ji dovařila.“

„Dám si, Atefeh.“ Vyndám termosku a kývnu na otevřenou učebnici biologie na pultu. „Pořád ještě se učíš?“

Jdu k pultu s kávou v zadní části obchodu a naplním si termosku. Pak si naliju ještě do hrnku a přidám tam cukr a mléko, abych se udržela vzhůru. Nakonec si vezmu malé mléko, pomerančový džus, máslo a prohlížím si sladké pečivo na regále. Až se sem matka s chlapcem dostanou, určitě budou hladoví.

Zatímco se rozhoduju mezi medvědí tlapou a skořicovou rolkou, zazvoní zvonek nade dveřmi. Ohlédnu se, abych zjistila, jestli nedorazil autobus, ale jsou to jen dva chlápci v maskáčovém oblečení, vystupující z vytuněného sněžného pluhu; k pluhu jsou připevněné umělé parohy z pěny a na střeše přivázaný pravý jelen. Kouř z jejich výfuku úplně obklopí mou malou hondu. Ti se asi netrápí tím, že by s jejich vozidlem mohl někdo odjet. Znovu začnu vybírat pečivo a slyším, jak se jeden z lovců ptá Atefeh na losy do loterie.

Jako by ti to mohlo přinést štěstí.

Ne, že bych měla něco proti lovcům. Znám dost zdejších rodin, které jsou na tomhle masu závislé, navíc místní lovecké sdružení na každoroční sváteční večeři pro potřebné, pořádanou Útočištěm, věnuje zvěřinovou pečeni. Jeden z lovců, ten starší a mohutnější, je mi nějak povědomý. Zřejmě už několikrát do Útočiště přijel s potravinovou pomocí.

Ohlédnu se zpátky na muže. Ten, kterého nepoznávám, mladší a hubenější, zírá na Atefežinu jmenovku.

„Atefeh? Co to jako má bejt za jméno?“

„To je perské jméno, pane. Tady máte své losy. Hodně štěstí a dobrou noc.“

Lovec však ještě neskončil. Obrátí se na kamaráda. „Hej, Wayne, tohle si poslechni. Jmenuje se Atefeh! Ty hele, jak to, že nemáš na hlavě ten váš hadr?“ Ukáže Atefeh prstem na hlavu. Vidím, jak sebou Atefeh trhne. Pod proužkovanou uniformou se jí zvednou ramena, jako by se připravovala na úder a zároveň bojovala s touhou odsud zmizet.

Postav se za oběť, slyším v hlavě Doreen. Nekonfrontuj útočníka. Přiblížím se k pultu. „Je všechno v pořádku, Atefeh?“ ptám se a dívám se na ni.

Ona očima rychle přejede směrem ke mně a mírně spustí ramena. „Sehnala jste všechno, co potřebujete, paní Laneová?“ ptá se.

„Ano,“ odpovím a protáhnu se kolem lovce.

„Hej,“ ohradí se, „kdo tu říkal, že už nic nechci?“

„Přejete si ještě něco, pane?“ zeptá se ho Atefeh s dokonalou zdvořilostí.

„Jo, vezmu si…“ Přejíždí očima po pultu a pak se jeho pohled s neskrývanou škodolibostí zastaví na kšiltovce s americkou vlajkou. „Vezmu si tuhle čepici.“

„Jistě, pane,“ řekne Atefeh, vezme čepici ze stojanu a načte její kód.

„Ne, počkat…“ Roztočí stojan a namátkově do něj píchne prstem. „Rozmyslel jsem si to. Nejsem si jistej. Která se líbí tobě?“

Atefeh na něj vytřeští oči. Přisunu se tak blízko k ní, jak mi to jenom pult dovolí, aby věděla, že má mou podporu. Proč nemáme konfrontovat útočníka? ptala jsem se jednou Doreen. Protože tím by se celý spor zbytečně vyhrotil a nakonec by to pro oběť bylo ještě horší, vysvětlila mi. Doreen se v podobných záležitostech neplete, ale já si teď připadám jako hrozný zbabělec, když se tu dívám, jak Atefeh v třesoucí se ruce drží kšiltovku.

„No sakra,“ zakleje muž a podívá se přímo na Atefeh, „nechal jsem si doma brýle na čtení. Mohla bys mi to přečíst?“

Už jsem se s podobnými muži setkala, muži, co si zvedají sebevědomí ponižováním druhých. Když si konečně vybere čepici s nápisem Uděláme Ameriku znovu skvělou, zaplatí hromádkou zmuchlaných bankovek a špinavých mincí. Atefeh mu ji chce dát do tašky.

„Ne ne,“ okřikne ji lovec a kroutí hlavou s výrazem, který lze popsat jedině jako „sráčský“. „To jsem koupil pro tebe!“ Ohlédne se, aby zjistil, jestli ten vtip došel i jeho kamarádovi, který si listuje časopisem Lov a rybolov. „Je to dárek pro Atefeh! No tak, jen si ji hezky vyzkoušej!“

Atefeh klopí oči na ošklivou polyesterovou čepici a má zrudlé tváře. Já se natáhnu přes pult, abych se dotkla její ruky. Než to však stihnu udělat, ona zvedne hlavu a podívá se lovci do očí.

„Mnohokrát vám za ten dárek děkuji, pane, ale my v práci nesmíme na hlavě nic nosit. Ale dám ji synkovi, ten totiž má moc rád historii Ameriky a hraje malou ligu v baseballu.“

To je přímo dokonalá odpověď. Atefeh vůbec nepotřebuje, abych se za ni prala já. Doreen měla pravdu.

„A jak se syn jmenuje? Džihád?“

Pak budu Doreen tvrdit, že už jsem si byla jistá, že káva vychladla dostatečně na to, aby to bylo bezpečné, ale pravdou je, že když mu svůj kelímek zvrhnu do klína, doufám, že tím zaženu ten jeho povýšený škleb a způsobím mu neplodnost.

„Nechte ji na pokoji!“ okřiknu ho, když začne výt bolestí. „A koukejte odsud vypadnout!“

Zamračí se na mě, jednu pěst si ochranářsky drží v klíně a druhou má u boku. Já odložím sáček s pečivem na pult, dám si ruku do kapsy kabátu a sevřu ji kolem klíčků od auta tak, aby mi jejich špičaté konce vykukovaly mezi prsty.

Užuž vyndavám ruku z kapsy, když vtom druhý lovec popadne kamaráda za ramena. „Myslím, že je na čase odejít, Jasone. Ten jelen na střeše nepočká, až se tady dohádáme.“

„Ta mrcha mě polila kafem!“ stěžuje si Jason a snaží se, i když nijak usilovně, vymanit z kamarádova sevření.

„Jo, no, tak už to chodí, když se chováš jako kretén.“ Druhý lovec se na mě podívá. V jeho očích vidím náznak úsměvu i fakt, že mě poznal; takže už jsme se určitě potkali. „Tak pojď, než na tebe tady milé dámy zavolají policii.“

„No kurva,“ rozčiluje se Jason, „já se jenom snažil bejt milej. Zmizme odsud.“ Setřese kamarádovu ruku z ramene, teatrálně si upraví maskáčovou bundu, jako by to snad byl drahý oblek, a pak se mu cestou ven podaří převrhnout stojan s časopisy.

Jeho kamarád – Wayne – se zastaví, aby časopisy sesbíral, ale já syknu: „Stačí, když odsud dostanete kamaráda.“

Podívá se na mě. „Není to můj kamarád. Je to můj přitroublej švagr.“ Pak se ohlédne na Atefeh. „Omlouvám se za svou rodinu, madam, dobrou noc.“

Jakmile se dveře zavřou, obrátím se na Atefeh. Třese se jako osika. Obejdu pult a obejmu ji. Zeptej se oběti, jestli je v pořádku, instruovala nás Doreen.

Co to je za pitomou otázku, zlobila jsem se, jako by někdo mohl být v pořádku, když ho někdo šikanuje a týrá!

„To byl ale kretén!“ ulevím si. Pak ze mě vyjdou takové nadávky, že z toho Atefeh přes slzy zrudne. Pomůžu jí uklidit kávu, kterou jsem „vylila“.

„Jsem taková nešika,“ prohlásím a Atefeh se rozesměje.

Než mi stihne nalít nový kelímek, autobus už zajíždí na parkoviště. „Radši bych měla vyrazit,“ říkám. „Ti dva zřejmě nestojí o to, aby je tu někdo viděl.“

„Dejte mi vědět, kdybych mohla nějak pomoct,“ říká Atefeh a stiskne mi ruku. „A… díky.“

„Jen to neříkejte Doreen,“ prosím ji, když ji objímám. „Nedá se totiž říct, že bych úplně dodržela pravidla.“

Třást se začnu, teprve když dorazím na parkoviště. Neděsí mě, jak jsem ho polila kávou – i když je pravda, že kdyby skutečně byla horká, mohla jsem ho nepříjemně opařit. Děsím se těch klíčů. Byla jsem ochotná praštit Jasona do obličeje pěstí plnou klíčů. S naprostým klidem bych mu vydloubala oči.

KAPITOLA TŘI
Alice

Žena stojící před obchodem spotravinami nemá ani vledovém dešti nic na hlavě avypadá jako ty staré hipísačky, co pořád bojují za všeobecné dobro. Neupravené šedé vlasy, beztvaré pončo, těžké pracovní boty. Vruce drží kelímek anákupní tašku.

„To je ona?“ ptá se Oren, který se probral, když řidič autobusu přeřadil při zajíždění na parkoviště.

„Asi jo,“ potvrdím. „Vypadá… vpohodě.“

„Vypadá jako sociální pracovnice,“ namítne Oren, čímž dává jasně najevo, co si otom povolání myslí.

„Všechny nejsou špatné,“ chlácholím ho. „Třeba Scott byl moc milej, ne?“

„Jo,“ řekne Oren nepříliš přesvědčivě. Scott, který ho měl na starost naposledy, sice opravdu milý byl, ale nakonec nám moc nepomohl. Vlastně nikdo znich.

Vstanu, abych si zúložného prostoru vzala batoh. Oren už má svůj batůžek Star Wars na zádech. Zatímco spal, měl ho strčený mezi hlavou aokénkem, jeden popruh pořád na rameni, apevně ho objímal rukama.

Když jsme odcházeli, dala jsem mu pět minut, aby se vrátil do svého pokoje avzal si jenom to, co naprosto nutně potřebuje. Pak jsme se sešli udveří ajá si všimla, že mu zbatohu vykukuje ta kniha zknihovny. Ale teď jsem musela přemýšlet, co ještě si vzal – peníze? –, že ten batoh odmítá pustit zruky.

Jsme jediní, kdo zautobusu vystupuje. Když procházím uličkou, pozoruju ostatní pasažéry – vysokoškolák se sluchátky na uších má zavřené oči atřese hlavou vrytmu rapu; hispánská žena sdítětem, která po mně přejede očima, aniž by se mi podívala do očí; stará žena zabalená do šátku, která si čte knihu. Nikdo, kdo by si zapamatoval chlapce smatkou, co vystupovali někde vZapadákově vpohoří Catskills. Dokonce ani řidič se neohlédne, aby se podíval, jak scházíme po schůdcích zautobusu. Mám nepříjemný pocit, že jsme neviditelní. Že jakmile ztoho autobusu vystoupíme, zmizíme ze známého světa, že ta žena vnachovém šálu sem byla poslaná, aby nás odvedla do podsvětí jako ty stařeny shadími vlasy vOrenově knize.

Oren vycítí mé zaváhání, proto se na schůdcích zastaví, otočí se na mě svážným výrazem ve vykulených očích. Otevřu pusu, abych mu řekla, že všechno bude vpořádku, ale on mě předběhne. „To je vpořádku,“ řekne. „Tohle je ta správná zastávka.“ Řidič na nás otočí hlavu. Přemýšlí, co se mnou je, že mě zautobusu musí vyvádět můj syn –, ateď si nás určitě zapamatuje. Nadávám si za to váhání.

„Jasně, že jo. Díky… zlato.“ Vposlední chvíli si uvědomím, že mu nemám říkat jménem. Usměju se na řidiče. „Plán cesty studuje už od chvíle, když jsme cestu ktetičce Jean začali plánovat.“

„Správnej kluk,“ prohlásí řidič. „Hezky se omámu staráš.“

Pitomec, říkám si alehce Orena postrčím, aby šel dál aneodpovídal mu. To se mi ale nepovede. „Staráme se jeden odruhého,“ vysvětluje.

Když zautobusu vystoupíme na chodník, zledového deště mě začnou pálit oči tak, že se musím zastavit aotřít si je. Oren mě vezme za ruku, jako bych byla nějaký invalida. Vede mě dopředu, pryč ztěch výfukových plynů. Blíží se knám žena av ruce drží bílou papírovou tašku. „Vy musíte být Alice aOren,“ osloví nás apodívá se nejprve na mě apak dolů na Orena. „Já jsem Mattie. Podala bych vám ruku, ale znějakého důvodu mám tašku plnou medvědích tlap. Myslíš, že bys mi sní mohl pomoct?“ podá tašku Orenovi.

„Ato jsou opravdový medvědí tlapy?“

Ta žena – Mattie – zakloní hlavu arozesměje se. „Copak vypadám jako lovec medvědů? Ai když mi lezou do popelnice adost smrdí, považuju medvědy za svoje kamarády.“

„Tady žijou medvědi?“ ptá se Oren apodezřívavě přimhouří oči.

„Jasně,“ odpoví mu Mattie, „akojoti arysi červení. Ale jediné medvědí tlapy, které jím, jsou druh pečiva. Nechceš ho ochutnat?“ Pořád ještě mu podává tašku. Oren se na mě podívá, jako bych byla jedna ztěch matek, co dětem zakazují jíst sladké. To je od něj chytré. Usměju se, abych mu dala najevo, že to opravdu oceňuju, aon si od Mattie vezme tu tašku. Strčí dovnitř ruku avytáhne pečivo spolevou, které je velké asi jako mužská pěst. Ukáže mi ho.

„Jen si ho vezmi,“ vybídnu ho.

Oren si ukousne velký kus aMattie přesune pohled zněj na mě, jako by čekala, že snad něco řeknu. Jako bych se měla rozplývat kvůli nějakému lacinému pečivu ze Stewart’s. Na tom si tyhle dobroserky ujíždějí. Ale radši bych si to uní neměla rozházet, dokud se odsud bezpečně nedostaneme. „Díky,“ říkám. „Museli jsme odjet narychlo, takže jsme nestihli sbalit žádné jídlo.“

„Tam, kam jedete, dostanete pořádné jídlo,“ ujišťuje mě.

„Akde to je?“ zajímám se. „Musí to být místo, kde nás nikdo nenajde. Orenův otec…“

„Chápu,“ řekne Mattie. „Všichni vnaší organizaci to chápou. Místo vašeho pobytu bude naprosto tajné. Je to klášter asi patnáct mil odsud.“

„Klášter?“ ptám se.

„Sestry jsou oddané ochraně žen adětí. Nikdo by to tajemství neudržel lépe – většina znich vůbec nemluví!“

Vzpomínám na poslední návštěvu kostela azačnu se třást. „Já… já nejsem nábožensky založená.“

„Já taky ne,“ přidá se ke mně Mattie. Podívá se na Orena, který dojedl medvědí tlapu ateď si zprstů olizuje polevu apozoruje mě. „Pojďme pryč ztoho deště,“ navrhne Mattie aobrátí se ke svému autu, staré prorezlé hondě.

„To je vpohodě,“ řeknu jí.

„Akdyž nechci?“

„Se sirupem?“