Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mike Omer

V mysli vraha

Z anglického originálu A Killer’s Mind vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer v roce 2018 přeložil Milan Lžička.
Sazba Vojtěch Kočí
Obálka Jiří Troskov
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7357. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 344 stran
Vytiskl CPI Moravia Books s.r.o..

Text copyright © 2018 by Michael Omer
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019
Translation © Milan Lžička, 2019

Vydáno na základě licenční dohody s Amazon Publishing, www.apub.com, ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

This edition is made possible under a licence arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

ISBN 978-80-271-1155-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1154-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2069-7 (print)

Věnováno Lioře za pochopení, že sérioví vrazi představují
plnohodnotné téma debat i na dovolené k výročí naší svatby.

1. KAPITOLA

Chicago, Illinois, neděle 10. července 2016

Když začal do směsi přilívat formaldehyd, prostoupil místnost ostrý pach. Zprvu ho nesnášel. Postupem času ho ale docenil, jelikož pochopil, co představuje: věčnost. Balzamovací roztok bránil věcem v rozkladu. Heslo „Dokud nás smrt nerozdělí“ mu připadalo přinejlepším málo ambiciózní. Pravá láska by měla přetrvat déle.

Tentokrát se solí nešetřil jako posledně a doufal v lepší výsledky. Najít rovnováhu bylo ošidné; poučil se z vlastních chyb. Balzamovací tekutina slibovala věčnost, ovšem solný roztok zajišťoval pružnost.

A kvalitní vztah musí být pružný.

Za zamčenými dveřmi se ozval skřípot. Ty zvuky – nepravidelné vrzání a škrábání smísené s dívčiným dýchavičným sténáním – mu lezly na nervy. Už se zase snažila rozvázat. Neustále sebou mlela, neustále se mu snažila utéct – zprvu se chovaly všechny stejně. Ale to se změní, o to se už postará. Ty neustálé pohyby, tlumené prosby i chraplavé výkřiky brzo pominou.

Bude klidná a tichá jako pěna. A pak se společně naučí jeden druhého milovat.

Vtom ho ze soustředění vytrhla nenadálá rána. Naštvaně odložil sůl a šel k zavřeným dveřím. Odemkl je a otevřel. Tmavou místnost za nimi zalilo světlo.

Ležela na podlaze a svíjela se. Překotila dřevěnou židli na bok a ta se rozbila. Nějak se jí povedlo uvolnit si nohy, a tak se teď na holých zádech sunula po zemi a snažila se… co? Utéct? Utéct se nedalo. Její nahé tělo se kroutilo tak, že mu to bylo až nepříjemné. Spolu s tím, jak tlumeně hekala, totiž působila spíš zvířecky než lidsky. To musí přestat.

Vešel dovnitř, popadl ji za ruku a navzdory křiku ji postavil na nohy. Začala sebou házet a zmítat.

„Nech toho,“ poručil jí zostra.

Neposlechla ho. Skoro už ji praštil, místo toho se ale radši několikrát zhluboka nadechl a povolil zaťatou pěst. Modřina by na mrtvole jen tak nevybledla a on ji chtěl mít co možná nejneporušenější.

V ideálním případě by tenhle okamžik ještě rád odložil. S tou minulou holkou si těsně před transformací dopřál romantickou večeři při svíčkách. Bylo to hezké.

Ale ne nezbytné.

Mohl ji tady v pokoji nechat, jenže to by si mohla ublížit, podrápat si dokonale mléčnou pleť, a o to rozhodně nestál.

Místo toho ji strčil do dílny a posadil ji na svou židli. Kroutila se a levou nohou ho kopla do holeně. Byla bosá, takže to ani nebolelo, ale naštvalo ho to. Popadl ze stolu skalpel a přitiskl jí ostrou čepel na levé ňadro těsně pod bradavku.

„Jestli sebou nepřestaneš mlít, tak říznu,“ ucedil chladným hlasem.

Okamžitě přestala vzdorovat, celá rozechvělá strachy. Její submisivnost ho vzrušovala jako sladká součást předehry, úplně se mu rozbušilo srdce. Cítil, jak se zamilovává.

Zlehka ze stolu sebral smyčku, kterou si tam předem nachystal. Struktura šňůry se mu zamlouvala. Dřív používal obyčejný bavlněný provaz, nelíbilo se mu ovšem, jakou zanechává rýhu. Tření dokonalou pleť zhyzdilo. Tentokrát měl připravené syntetické víceúčelové lano. Mělo hladký, příjemný povrch. Říkal si, že by se jí na dotek mohlo zamlouvat.

Nasadil jí oprátku na krk. Když ucítila, jak jí hlaďoučká šňůra stahuje hrdlo, začala sebou znova zmítat. Na tohle už ovšem bylo pozdě.

Smyčku tvořil obyčejný klouzavý uzel s jednou drobnou změnou. Vložil totiž do něj tenkou železnou tyčku. A teď uzel utáhl tak, aby jí oprátka těsně sevřela krk – tak těsně, aby neprokluzovala. Chtěl pouze jednu rýhu, ne víc. Pak uchopil kovovou tyčku a začal s ní otáčet po směru hodinových ručiček. Jedno otočení, dvě, tři – smyčka ji čím dál víc dusila. Holka sebou házela stále divočeji a jednou nohou kopla do stolu tak prudce, že jí určitě zůstane modřina. Poslední otočení… víc nebylo třeba.

S tím, jak její vzdor polevoval, v duchu přemýšlel, jakou rýhu asi oprátka zanechá. Zprvu si přál, aby nezůstala žádná. Teď ji ale vnímal jako svůj první dárek, nádherný náhrdelník značící jejich pouto. Normální lidé nosívají prstýnek na ruce. Není divu, že je rozvodovost tak vysoká.

Když se přestala svíjet, celý se třásl vzrušením. Vážně by na ní měl co nejdřív začít dělat. Čím rychleji jí vpraví balzamovací směs do těla, tím bude čerstvější.

Přemohla ho ovšem touha.

Řekl si, že si nejdřív může trochu užít.

2. KAPITOLA

Dale City, Virginie, čtvrtek 14. července 2016

Zoe Bentleyová se ve tmě napřímila a s výkřikem zadrhnutým v krku sevřela v prstech přikrývku. Lehce se třásla po celém těle a v prsou jí divoce tlouklo srdce. Jakmile si uvědomila, že je ve svém pokoji, znatelně se jí ulevilo.

Jen další ošklivý sen. Když šla spát, tušila, že se pravděpodobně dostaví. Noční můry se totiž vždycky vrátily, pokud v poště našla jednu z hnědých obálek.

Štvalo ji, že je tak snadno manipulovatelná, tak slabá.

Z nočního stolku si vzala telefon a podívala se, kolik je hodin. Před ostrou září displeje musela až přimhouřit oči, viděla mžitky. Čtyři dvacet jedna. Krucinál. Místo šance si ještě chviličku pospat už bylo skoro načase začít nový den. Tušila, že dnešek bude takzvaně sedmikávový. Se svými obvyklými pěti rozhodně nevystačí.

Vstala a vysoukala se zpod deky. Během noci se jí povedlo omotat si ji několikrát kolem pasu. Rozsvítila a přimhouřila víčka. Oknem se zadívala na budovu naproti, dosud zahalenou noční tmou. Všude bylo zhasnuto. V ulici byla jedna z prvních, kdo se probudil – o takový primát ovšem nestála. Pohlédla na zválenou postel, šaty na podlaze, knihy rozházené po nočním stolku. Měla chaos v nitru i kolem sebe.

Zoe, otevři dveře. Nemůžeš tam zůstat navždycky, Zoe. A pak ten chichot, smích chlapa stravovaného chtíčem.

Celá se otřásla a zavrtěla hlavou. Je jí třiatřicet, krucinál. Už není žádné dítě. Kdy jí vzpomínky konečně dají pokoj?

Nejspíš nikdy. Minulost dokáže zapustit hluboké kořeny. Zrovna ona by to mohla vědět. Kolika z jejích pacientů způsobila minulost trvalé jizvy a zcela je změnila?

Doploužila se do koupelny a na podlahu za sebe odhodila noční košili i kalhotky. Voda ze sprchy jí pročistila hlavu, pomohla jí zbavit se posledních stop rozespalosti. Lahvička šamponu byla prázdná. Naplnila ji vodou, aby z ní vypláchla ještě poslední zbytečky, ale bezvýsledně. Stejný trik totiž zkusila už včera – a taky před třemi dny. Pokud chce šampon, bude si ho muset jít koupit. Ještě chvíli si nechala laskat pokožku proudem vody. Osvěžená pak ze sprchy vyšla a pomyslela si: Připsat šampon do nákupního seznamu. Připsat šampon do nákupního seznamu. Prohrabala se oblečením na podlaze, nenašla ale nic, co by si na sebe chtěla vzít. Otevřela tedy skříň, vytáhla modrou košili a černé kalhoty a oblékla se. Připsat šampon do nákupního seznamu. Netrpělivě si rozčesávala kaštanové vlasy, dokud se nezbavila nejzacuchanějších propletenců. Připsat šampon do nákupního seznamu.

Pak zamířila do kuchyně a rozsvítila. Pohled jí okamžitě padl na krále kuchyně: kávovar. Šla k němu a uchopila dózu s kolumbijskou mletou kávou, která stála vedle něj. Od debaklu v létě roku 2011 jí kafe nikdy nedošlo. Vložila do přístroje dva filtry, aby bylo silnější. Potřebovala agresivní kofeinové nakopnutí, aby po ránu začala fungovat. Nasypala na filtry kopeček kávy a pak ještě trochu přidala. Nakonec do horní části nalila vodu, tlačítkem stroj spustila a vychutnávala si nádherný pohled na to, jak káva kape do konvičky.

Zatímco čekala, než se životadárný nápoj připraví, dokráčela k nákupnímu seznamu na dveřích ledničky a zadívala se na něj. Chtěla na něj něco připsat. Nakonec ho rozšířila o toaleťák. Byla to sázka na jistotu; záchodový papír jí věčně docházel. Vrátila se k přístroji a nalila si kávu do oblíbeného, i když otlučeného bílého hrnku – řádky nepoužívaných šálků na poličce si ani nevšimla. Vyřadila je z užívání, protože byly buďto moc malé, nebo zase moc velké, případně měly tlustý okraj či se nepohodlně držely. Síň hanby kávových hrníčků.

Srkala kafe a současně vdechovala jeho vůni. Stála vedle přístroje, upíjela a vychutnávala si, jak se jí nápoj rozlévá tělem, dokud nebyl hrnek prázdný.

První. Zbývá šest.

Na dřevěném kuchyňském stole ležela hnědá obálka, z níž vykukoval šedý proužek látky. Pohodila ji tam včera večer, jako by se snažila sama sobě dokázat, že s ní nemá problém, že už pro ni tahle věc nic neznamená.

V šeru brzkého rána jí teď takové počínání připadalo jako naprostá hloupost. Vzala obálku do ruky a zamířila do své domácí kanceláře, kde měla psací stůl. Sebrala odvahu a otevřela jeho nejspodnější zásuvku, tu, kterou nechávala skoro pořád zavřenou.

Uvnitř ležel štůsek podobných obálek. Přihodila nejnovější exemplář na hromádku, zmáčkla ji a prudce šuplík přibouchla. Bylo jí líp. O něco lehčím krokem se vrátila do kuchyně.

Když tíživost noční můry pominula, uvědomila si, že má hlad jako vlk. V tomhle mělo brzké probuzení výhodu: měla spoustu času udělat si snídani. Rozklepla do pánve dvě vajíčka, nechala je smažit a do toustovače vložila plátek chleba. Napadlo ji, že si na talíři zaslouží i kopeček smetanového sýru. S úsměvem vyklopila vajíčka z pánve a opatrně je položila na talíř. Oba žloutky zůstaly neporušené. Triumf Zoe Bentleyové. Krajíček toustu rozkrojila na dva trojúhelníčky, pak si jeden opatrně namočila do kulatého žluťoučkého žloutku a zakousla se do něj.

Lahoda. Jak může obyčejné vajíčko chutnat tak skvěle? K dokonalosti téhle snídani chyběl už jenom hrnek kafe. Nalila si tedy další.

Druhé.

Znova se podívala na telefon. Půl šesté. Na to, aby se vydala do práce, bylo pořád ještě brzo. Ovšem pomyšlení, že by zůstala v tomhle ztichlém bytě s obálkou číhající v šupleti, nebylo ani trochu příjemné.

Jestli mi nezbyde než ty dveře vyrazit, budeš toho litovat, Zoe.

K čertu s tím. Může se aspoň věnovat papírování. Ředitelka Mancusová bude mít radost.

Sešla do přízemí a vklouzla za volant svého třešňového Fordu Fiesta. Nastartovala, pustila si desku Red od Taylor Swift a přeskočila na písničku „All Too Well“. Když nevelkou kabinu vozu zaplnil zpěvaččin hlas a kytara, Zoe cítila, jak se jí zklidňují pocuchané nervy. Mohla se spolehnout, že jí Taylor vždycky zlepší náladu.

Ulice Dale City víceméně zely prázdnotou. Nebe bylo dosud temné, jen tmavomodrý tón dával tušit, že se blíží východ slunce. V tichu, které se jí zamlouvalo, se Zoe rozjela po Dale Boulevardu. Možná by měla začít vstávat ve čtyři ráno každý den. Celý svět měla pouze pro sebe. Pokud tedy nepočítala pitomého řidiče náklaďáku, který jí udělal myšku, až musela přibrzdit. Taylořina písnička se tak smísila s přívalem nadávek, které ze sebe Zoe chrlila, i s divokým troubením klaksonu. Šofér rychle zmizel.

Když najela na mezistátní silnici I-95 a zamířila k jihu, spustila Taylor skladbu „22“. Zoe šlápla na plyn a užívala si rychlou jízdu. Zesílila zvuk, prozpěvovala si a zlehka hlavou pokyvovala do veselého rytmu písně. Život byl přece jenom docela fajn. Rozhodla se, že jakmile dorazí do práce, udělá si třetí kafe. S těmihle třemi šálky by měla vystačit do oběda. Sjela na Fuller Road a vydala se do Quantica, kam ukazovaly i značky podél silnice.

Zaparkovala na téměř prázdném parkovišti, okolo stálo jen několik málo aut. Krátký zbytek cesty došla po svých, u vchodu ukázala průkaz, vyběhla dvoje schody a už byla ve své kanceláři. Ticho, které v celém patře panovalo, ji mírně zneklidňovalo. Útvar analýzy chování při FBI nebyl zrovna místem, kde by i uprostřed dne panoval výraznější ruch, většinou ale slýchala, jak se na chodbě baví agenti nebo jak kolem jejích dveří občas projdou chvatné kroky. Dnes byl až na hukot klimatizace všude klid. Posadila se před svůj počítač a mentálně se připravovala na každotýdenní hlášení, které bude Mancusová bezpochyby vyžadovat, jakmile dorazí. Zoe měla za úkol podávat každé pondělí hlášení, v němž shrnovala svou práci za uplynulý týden. Většinou ho předkládala až následující pátek, a tak jí mezitím Mancusová vždy stihla pohrozit, že ji pošle zpátky do Bostonu. Dneska to ale bude jiné. Výjimečně bude mít hlášení nachystané už ve čtvrtek, jen s třídenním zpožděním, čímž se téhle byrokratické noční můry zase na týden zbaví. Zoe se usmála a začala ťukat do klávesnice.

Probudilo ji zazvonění telefonu na stole. Zmateně se zadívala na monitor, kde zůstala osiřelá slůvka Týdenní hlášení za 4.–8. červenec 2016 bez jakéhokoliv dalšího textu. Zřejmě usnula, když se snažila vymyslet, jak začít. Vpravo dole v liště na monitoru svítil čas 9:12. Předsevzetí pustit se do práce časně zrána vzalo hodně rychle zasvé. Zvedla sluchátko a zakroutila hlavou ze strany na stranu, aby rozehnala bolest krku. „ÚACH, tady Bentleyová.“

„Zoe,“ ozval se hlas Mancusové. „Dobré ráno. Můžete se u mě stavit? Ráda bych, abyste se na něco podívala.“

„Jistě. Už letím.“

Kancelář šéfky oddělení se nacházela na stejné chodbě o čtvery dveře dál. Na bronzovém štítku na dveřích stálo ŘEDITELKA ÚTVARU CHRISTINE MANCUSOVÁ. Zoe zaklepala a Mancusová ji okamžitě vyzvala, ať vstoupí.

Zoe se uvelebila na židli pro hosty naproti stolu. Mancusová seděla na opačné straně s židlí otočenou bokem. Zahloubaně pozorovala akvárium stojící u zadní stěny. Pyšnila se působivým zevnějškem, měla hladkou snědou pleť, na které téměř nebyly znát roky, a stažené černé vlasy, tu a tam protkané stříbrošedými pramínky. Tvář měla natočenou do strany a znamínko krásy poblíž jejích rtů ukazovalo přímo na Zoe.

Zoe se zadívala na předmět šéfčiny fascinace. Vnitřek akvária se často měnil podle jejích vrtochů. Momentálně připomínal hustý les, shluky vodních rostlin zbarvovaly vodu do zelena a tyrkysova. Sem a tam líně plavala hejna žlutých, oranžových a fialových rybiček.

„Není snad s těmi rybkami něco v pořádku?“ zeptala se Zoe.

„Belinda je dneska trudomyslná,“ zamumlala Mancusová. „Zřejmě ji naštvalo, že Timothy plave s Rebeccou a Jasmínou.“

„No… možná si prostě Timothy jenom potřeboval trochu orazit,“ nadhodila Zoe.

„Timothy je sketa.“

„No jo… chtěla jste se mnou mluvit?“

Mancusová se i s židlí otočila a pohlédla na Zoe. „Znáte analytika Lionela Goodwina?“

„To je ten, co si neustále stěžuje, že mu ostatní kradou jídlo.“

„Podílí se na iniciativě k vyřešení dálničních sériových vražd.“

Zoe chvíli trvalo, než si vybavila, co to je. Za posledních deset let došlo k celé sérii znepokojivých nálezů ženských těl, pohozených u mezistátních silnic. Analytici FBI zjistili, že vraždy vykazují řadu společných znaků. Oběťmi byly hlavně prostitutky nebo narkomanky; podezřelí se rekrutovali zejména z řad řidičů dálkových kamionů. Ve snaze spojit podezřelé s konkrétními skutky spustila FBI iniciativu k vyřešení dálničních sériových vražd. Agenti hledali podobné zločiny v databázi ViCAP, kam FBI zanáší násilnou trestnou činnost, a pak se je snažili přiřadit k trasám a harmonogramům podezřelých.

„Aha,“ pokývala Zoe hlavou.

„Myslí si, že našel určité schéma, a spojil ho se skupinou možných podezřelých.“

„To je skvělé,“ řekla Zoe. „A co bych měla –“

„Tu skupinu tvoří dvě stě sedmnáct kamioňáků.“

„Uf.“

Mancusová otevřela šuple, vytáhla tlustý pořadač a mrskla ho na stůl.

„To jsou ti podezřelí?“ zeptala se Zoe.

„Ale kdepak,“ odvětila Mancusová. „Tohle jsou jenom spisy z nejrůznějších policejních oddělení, která se na případu podílejí.“ Vyndala další dva šanony a položila je na první. „Tohle jsou podezřelí.“

„Takže mám zúžit jejich okruh?“ vyzvídala Zoe.

„Přesně tak,“ usmála se Mancusová. „Kdybyste mi do konce příštího týdne mohla předložit seznam deseti podezřelých, bylo by to skvělé.“

Zoe pokývala a cítila, jak v ní sílí vzrušení. Šlo o první profilování v reálném čase, které dostala za úkol od chvíle, co v útvaru analýzy chování začala pracovat. Zúžit skupinu 217 podezřelých na 10 by bylo náročné i za měsíc. Dá se to zvládnout za týden?

Dá. Tohle uměla ze všeho nejlíp.

„Jo, a týdenní hlášení… už ho máte hotové?“ zeptala se Mancusová přísnějším hlasem. „Měla jste ho odevzdat –“

„Už ho skoro mám,“ odpověděla Zoe. „Chybí jen pár posledních poznámek.“

„Pošlete mi ho do oběda.“

Zoe přikývla a vstala. Vzala si všechny tři šanony a odešla z šéfčiny pracovny. Už cestou do své kanceláře nakoukla do vrchní složky. První stránku tvořilo hlášení o zločinu, popisující nález těla devatenáctileté dívky v příkopu u silnice I-70 v Missouri. Byla nahá, měla mnohočetné zhmožděniny a na krku kousance. Zoe chtěla otočit na další list, když vtom do někoho vrazila. Šanon se jí zaryl do břicha a muž jen překvapeně hekl.

Byl vysoký, pyšnil se širokými rameny a hřívou uhlově černých vlasů. Měl hluboké hnědé oči, skryté pod hustým tmavým obočím. Připomínal starší verzi samolibého vysokoškoláka s fotbalovým stipendiem. S úsměškem ve tváři si položil dlaň na břicho. Zoe se na něj okamžitě naštvala, jako by za to mohl on, že do něj vrazila.

„Pardon,“ omluvila se a sehnula se pro složky, které upustila na zem.

„To nic,“ řekl a dřepl si, aby jí pomohl.

Sebrala z podlahy poslední šanon dřív, než ho stačil uchopit. „Zvládnu to sama – díky.“

„To vidím,“ odtušil a s širokým úsměvem se napřímil. „Myslím, že se ještě neznáme. Jsem Tatum Gray.“

„Fajn,“ pronesla Zoe roztržitě a snažila se srovnat si spisy v rukou.

„Máte nějaké jméno, anebo potřebuju prověrku na vyšší stupeň, pokud ho chci znát?“ zeptal se Tatum.

„Jsem Zoe,“ řekla. „Zoe Bentleyová.“

3. KAPITOLA

Tatum si Zoe zběžně prohlédl. Zprvu si na ní všiml jenom hranatého nosu a toho, jak jej podrážděně nakrčila, když se jí zeptal na jméno. Když pak ale zvedla obličej a zpříma se na něj podívala, skoro o krok ustoupil. Oči měla světle zelené a pronikavé. Měl pocit, že mu snad dokáže nahlédnout do mozku a přebírat se v jeho myšlenkách, jako když si člověk prohlíží regály v knihovně. Kvůli tomu nosu a očím působila skoro dojmem dravého ptáka, celkový efekt ovšem zjemňovala sladká, hezky vykrojená ústa. Vlasy jí sahaly těsně nad ramena a pár pramenů jí v důsledku srážky spadalo do tváře. Pak ležérně pohodila hlavou, což mu přišlo naprosto okouzlující, odhrnula si z očí neposlušné lokny a odměřeně se na něj usmála.

„Ráda jsem vás poznala, Tatume,“ řekla a už chtěla odejít.

„Počkejte,“ zastavil ji. „Mohla byste mi říct, kde má kancelář ředitelka…,“ chvíli mu trvalo, než si vybavil jméno, „Mancusová?“

Podívala se chodbou. „O troje dveře dál,“ odpověděla.

„A vy pracujete v ÚACH?“ vyzvídal.

„Jsem konzultantka,“ řekla a on v jejím hlase zaslechl až obranný tón. Přimhouřila oči, jako by čekala uštěpačnou poznámku.

„Aha, jasně.“ Vybavil si, že mu o ní někdo vykládal. „Vy jste ta psycholožka z Bostonu.“

„To jsem já,“ přitakala. „A vy jste ten agent z L. A.“

„Jo,“ odvětil překvapeně. „Jak o mně víte?“

„Včera jsme dostali e-mail,“ vysvětlovala Zoe. „Zavítá mezi nás agent Tatum Gray, posílají ho k nám z losangeleské pobočky a tak dále a tak dále.“

„Aha, jasně,“ zopakoval Tatum a usmál se. Z té ženské byl celý nesvůj. „No… tak se zatím mějte, Zoe.“

S těžkými šanony v rukou odkráčela. Tatum se za ní chvíli zaujatě díval. Pak mu došlo, že stojí na chodbě a kouká na zadek odcházející ženské. Rychle se otočil, zamířil ke dveřím ředitelky Mancusové a zaklepal na ně.

„Jo?“

Otevřel dveře. Christine Mancusová, nová ředitelka útvaru, seděla za stolem, rámovaná obřím akváriem v zadní části místnosti. Předem se na Mancusovou poptal. V bostonské pobočce si vydobyla skvělou pověst. Poté, co vedla operační skupinu ve výrazně medializovaném případu únosu, ji povýšili na ředitelku ÚACH. Tenhle krok vyvolal zlou krev. Zástupce vedoucího sekce chtěl totiž funkci přiklepnout někomu přímo z útvaru, místo toho ale zřejmě dostal pokyn povýšit Mancusovou, která okamžitě začala měnit protokoly a pracovní úlohy. Ba co hůř, jako konzultantku si přivedla civilistku.

„Ředitelka Mancusová?“ zeptal se. „Jsem Tatum Gray.“

„Pojďte dál,“ vyzvala ho a pokynula k židli před sebou. Tatum zavřel dveře a posadil se. Zjistil, že jeho pohled opakovaně přitahuje znamínko krásy poblíž šéfčiných rtů.

„Takže…“ řekla a otevřela složku na stole. „Zvláštní agent Gray z losangeleské pobočky.“

„To jsem já,“ přisvědčil s úsměvem.

„Nedávno vás povýšili po úspěšném uzavření rok trvajícího případu sítě pedofilů.“ Slůvko „úspěšném“ zdůraznila tak, že zrovna moc nevyznělo jako úspěch – spíš jako neúspěch, což Tatuma namíchlo.

„Jenom jsem dělal svou práci.“

„Vážně? Váš šéf na to měl maličko jiný názor. A navíc koukám, že vás možná ještě bude vyšetřovat oddělení vnitřních záležitostí…“ Otočila stránku a zdálo se, že si ji čte, Tatum ovšem hádal, že její obsah dobře zná. Cítil, jak v něm kypí hněv.

Ředitelka složku odložila. „Vyložme karty na stůl. Povýšili vás, protože šlo o ostře sledovaný případ.“

„O tom nejspíš sama něco víte.“

Mancusová strnula.

Dobrá práce, Tatume. Ještě neuběhlo ani pět minut a tvoje nadřízená už tě nesnáší.

„Ve skutečnosti ale o žádné povýšení nešlo,“ pokračovala Mancusová odměřeným hlasem. „Jenom se vás chtěli zbavit, tak vás přeložili někam, kde nemůžete nadělat moc škody. Ke stolu na ÚACH s úkolem zkoumat fotky z míst činu.“

Tatum mlčel. Mancusová měla pravdu. V zásadě právě tohle mu za zavřenými dveřmi oznámili, když ho „povyšovali“.

„A na starost jsem vás dostala já,“ navázala, „protože jsem nová ředitelka útvaru a házet mi klacky pod nohy je přece náramná zábava.“

Pokrčil rameny. Politika vyšších složek řízení ho nezajímala, a jaké má v téhle hierarchii Mancusová postavení, mu bylo naprosto ukradené.

„Já vás ale nenechám dřepět za stolem a zkoumat místa činu,“ prohlásila Mancusová. „Na to by vás byla škoda.“

Tatum nic neřekl, netušil, kam šéfová míří.

Mancusová mu přišoupla jiný šanon. Naklonil se, vzal ho do ruky a otevřel. Na snímku úplně navrchu stála jakási dívka na dřevěném můstku nad potokem a prázdným pohledem zírala do vody. Měla podivně bezkrevnou pleť.

„To je Monique Silvová, prostitutka z Chicaga,“ vysvětlovala Mancusová. „Před týdnem ji našli mrtvou v Humboldtově parku. Jak vidíte, je naaranžovaná, jako by koukala do vody.“

„Mrtvou?“ zachmuřil se Tatum při pohledu na snímek. Dívka mu připadala jako živá. „Jak –“

„Byla nabalzamovaná,“ odvětila Mancusová. „Podle patologa umřela už pět až sedm dní předtím, než se našlo tělo. Podle slov svého pasáka zmizela před dvěma týdny. Je to už druhá oběť, kterou jsme takhle objevili. Vzhledem k tomu, že pachatel dívky zanechává na veřejně přístupných místech, a taky k jejich pózám, je tenhle případ výrazně medializovaný. Chicagská policie je pod velkým tlakem, aby vraha našla. A proto nás požádala o pomoc.“

„A co na to chicagská pobočka?“

„Naši místní agenti mají momentálně plné ruce práce. Zanedlouho chystají velký zátah na Latin Kings.“

Tatum pokýval hlavou. Latin Kings byl rozsáhlý pouliční gang s operačními základnami po celé zemi. Hlavouni gangu ovšem sídlili právě v Chicagu.

„Ačkoliv by se chicagská pobočka na odhalení vraha ráda podílela, padlo rozhodnutí, že bude lepší, když své síly napře jinam.“

Tatumův dekodér žvástů dešifroval větu takhle: „Někdo nahoře usoudil, že by do toho neměli strkat nos. Můžou se z toho posrat vzteky.“

Povzdechl si a zvedl k ní oči. „Co ode mě budete chtít?“

„Abyste se tam zítra rozjel. Promluvil s hlavním policejním detektivem, zjistil, kam se vyšetřování ubírá, a podal mi hlášení. Pak se rozhodneme, jak postupovat dál.“

„A mám to hlášení podat i chicagské pobočce, nebo…“

„Nejlepší bude, když to necháte na mně.“

„Dobře,“ odpověděl Tatum. Podobně ošidné politické tanečky milerád přenechá někomu schopnějšímu. Svěřený úkol znamenal strávit víkend v Chicagu, to mu ale nevadilo. Ještě nikdy v Chicagu nebyl.

„Agente Grayi, FBI má v tomhle případě poradní úlohu. Nechci se doslechnout, že jste kauzu přebral nebo se choval stylem, že máte všechno na povel. Potřebujeme si získat důvěru policie, aby byla ochotná obracet se na nás o pomoc i do budoucna. Rozumíme si?“

Pokýval hlavou. „Rozumíme, paní ředitelko.“

„Ještě něco?“

„Ne,“ řekl a vstal. „Hezké rybky.“

„Jo, nechcete nějakou?“

Zmateně se na ni podíval. „Chcete mi dát rybičku?“

„Jednu vám ráda přenechám do vašeho nového příbytku,“ prohlásila Mancusová a podívala se na akvárium. „Ale varuju vás – je to sketa.“

4. KAPITOLA

Zoe automaticky odemkla dveře svého bytu. Myšlenkami byla úplně jinde, v duchu se probírala daty z míst činu. Celý den si stále dokola pročítala případy osmi vražd, které jí přidělila Mancusová, a dvojice šanonů s podezřelými se ani nedotkla. Věděla, že měla být rychlejší, pracovat usilovněji. Něco jí ale nesedělo, něco jí bránilo pohnout se z místa. Jisté detaily do sebe nezapadaly, a tak se mořila s důkazy a snažila se přijít věci na kloub, zjistit, v čem je problém.

Případ ji pronásledoval i cestou domů, až málem přejela sjezd z I-95. Neustále jí bzučelo v hlavě a už teď tušila, že jen tak neusne.

Jakmile do bytu vkročila, celá strnula, jelikož k ní z kuchyně dolehly zvuky.

„Zoe, jsi to ty?“ zeptal se hlas.

Uvolnila se a odložila u dveří kabelu. „Čau, Andreo,“ zavolala.

Ze dveří kuchyně vykoukla usměvavá hlava její sestry. „Čauky,“ řekla. „Máš hlad?“

„Jako vlk.“

„Uvařila jsem těstoviny, tak snad ti přijde Itálie k chuti,“ zašveholila Andrea a opět zmizela v kuchyni.

Zoe chtěla zavtipkovat ve smyslu, že z Itálie by měla chuť na něco jiného. V duchu si proto sesumírovala humornou odpověď: Jasně že jo, pokud je to Ital se sexy tělem. Bohužel to ale vůbec neznělo legračně, a to ani nanečisto. Jako většina Zoeiných vtípků umřel i tenhle předčasnou smrtí už v její hlavě. Duchaplnost bývala výsadou ostatních, a pokud už někdy navštívila i Zoe, obvykle až s tříhodinovým zpožděním. „Jo, těstoviny si dám moc ráda,“ řekla nakonec.

„Super,“ odpověděla Andrea zvesela.

Zoe vešla do kuchyně a užasle se zastavila. „Šmankote, to je úplná fantazie.“

Na kostkovaný ubrus, zakrývající šeredný čtvercový stůl, nachystala Andrea dva talíře. Oba zdobily zelené lístky bazalky, na kterých byla naservírovaná porce žlutavě bílých špaget. Navrchu lahodně vyhlížejících těstovin pak ležel plátek lososa se světle hnědou krustičkou a kousky česneku.

„Takovouhle hostinu si ani nezasloužím,“ prohlásila Zoe chabě.

„Ba jo. Tak ke stolu a dobrou chuť. Přinesla jsem i pár piv.“

Zoe se posadila a ochutnala lososa. Krustička byla tenká jak papír a křupavá a ryba se jí prakticky rozpouštěla v ústech. Zavřela oči a vdechovala vůně. Poprvé za celý den si dokonale vyprázdnila mysl a jen si vychutnávala ryze tělesné potěšení z báječného jídla.

Andrea před ni postavila láhev piva a orosenou sklenici s plátkem citronu.

„Připadám si jak v restauraci,“ podotkla Zoe.

„To měla být zřejmě lichotka,“ usmála se na ni Andrea a natočila si na vidličku špagety. „Tak… jak bylo v práci?“

Zoe si znova vybavila osmičku zavražděných dívek.

„Až takhle to bylo zlé?“ zeptala se Andrea, když si všimla, jak se Zoe zatvářila.

„Ne, ne,“ vyhrkla Zoe. „Vlastně to bylo moc fajn. Moc zajímavé. Jenom… náročné.“

Podařilo se jí nabrat tři špagety a namotat je na vidličku. Doplnila je lístkem bazalky, pak si ukrojila kousíček lososa a celé pracně poskládané sousto si vložila do úst. Lahoda. „Mám za úkol prověřit několik vražd. V různých státech někdo pohodil do škarpy mrtvoly osmi holek a ty případy spolu možná souvisejí. Všechny měly na těle kousance. Všech osm pachatel vaginálně znásilnil, čtyři i análně a dvěma chybělo několik zubů. Nejpodivnější ovšem je…“ Na chvíli se odmlčela.

Andrea se napila piva a odložila vidličku na talíř. Byla bledá jako stěna.

„Jsi v pohodě?“ otázala se Zoe.

„Víš… když se tě zeptám, jak bylo v práci, chci zase slyšet, jak je tvoje šéfová jedovatá nebo jak vám přestala fungovat tiskárna, a ne o, uf… análním znásilnění a chybějících zubech.“

„Promiň,“ omlouvala se Zoe. „Prostě jsem se těmi kauzami zabývala celý den a nenapadlo mě, že…“ V duchu by si nejradši nafackovala. Odjakživa si dávala pozor, aby s Andreou svou práci neprobírala. Nechtěla už sestru podobným věcem znova vystavovat.

„Mně prostě nejde do hlavy, jak se na tohle můžeš celé dny dívat,“ žasla Andrea s pohledem upřeným do stropu. „Zvlášť vzhledem k tomu, co se stalo v Maynardu.“

Zoe mlčela. Bylo by snadné sestře říct, že právě takhle se s tím vyrovnává. Že se „ze všech sil snaží, aby se to, k čemu došlo v Maynardu, už nikdy neopakovalo“, nebo něco podobně dramatického. Byla by to ale lež. Svou práci měla ráda. Byla v ní dobrá. Dobře si uvědomovala, že se na ní minulost výrazně podepsala, chtěla ale věřit, že už je to pryč.

Proto bylo lepší nemluvit o práci vůbec. Snažit se sestru před touhle částí svého života chránit. Jak to dělala odjakživa. Jak to udělala i tehdy v noci před dávnými lety.

Neboj, Ray-Ray. Nemůže nám ublížit.

„No nic,“ zavrtěla Andrea hlavou. „Je to zkrátka tvoje práce.“

Zoe přikývla. „Jo, promiň, že jsem o tom začala, Ray-Ray.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Takhle jsi mi neřekla už roky,“ povytáhla Andrea obočí.

Zoe se na ni rozpačitě zazubila. „Zřejmě mě z té večeře, co jsi uvařila, přepadla sentimentálnost.“

Andrea si odfrkla a odstrčila talíř. „To je fuk. Zbytek si asi dojím pak. Nacpala jsem se lososem, ještě než jsi přišla.“

„Aha,“ řekla Zoe a snědla další sousto. „Dochucovala jsi ho citronem?“

„Malinko,“ odpověděla Andrea a vstala.

„Cítím ho tam,“ řekla Zoe spokojeně. „Krásně zvýrazňuje chuť. Podle mě –“

Najednou do sebe dílky skládačky zapadly.

Všechna těla se našla nahá s oblečením pohozeným opodál, ve třech případech ovšem oběti chyběly kalhotky a boty. V hlášeních o vraždách se to neobjevilo, jelikož uváděla jenom seznam nalezených důkazů. Žádné z nich nezmiňovalo věci, jež zmizely. Chybějící prádlo a obuv představovaly trofeje, které si odnesl vrah. Ve zbylých pěti případech si ale nikdo žádné trofeje nevzal. Dva rozdílné podpisy. Pachatelé byli možná dva, ne pouze jeden.

„Všechno v pohodě?“ zaslechla sestřina slova. „Koukáš do talíře jak tele na vrata.“

„Akorát mě něco napadlo,“ vysvětlovala Zoe.

„Jo? A co?“

Chvíli váhala, nakonec však zavrtěla hlavou. „Ale nic,“ řekla. „Jenom něco pracovního.“

5. KAPITOLA

Dale City, Virginie, pátek 15. července 2016

Tatum sebou trhl, vzbudilo ho hlasité zadunění. Když zaostřil pohledem, spatřil pár velikých výhrůžných zelených očí, které se na něj dívaly z pouhých několika centimetrů od obličeje. Okamžitě sáhl po svém glocku v pouzdře, jelikož byl ale jen ve spodním prádle, žádnou zbraň nenahmatal. Reflexivně před útočníkem ucukl, svalil se na podlahu a chtěl se někam schovat. Když ale s rozbušeným srdcem vyskočil na nohy, nebylo najednou po útočníkovi ani vidu. Tak rozsvítil a přimhouřil oči.

S opovržením v očích na něj koukal jeho šeredný ryšavý kocour.

„Krucifix, Zrzku!“ křikl na něj Tatum. „Říkal jsem ti přece, že mi nemáš skákat na postel!“

Zrzek přimhouřil oči a znuděně si zívl. Tatum začal hledat stříkací pistoli, Zrzkův postrach, nikde ji ale neviděl. Kocour ji s největší pravděpodobností zlikvidoval, když zrovna nebyl Tatum doma, podobně jako tři předešlé.

Znova se ozvalo zadunění. Někdo klepal na dveře; tohle ho vzbudilo, ne jeho kocour sociopat. Oblékl si trenýrky a tričko, z nočního stolku vytáhl glock a šel ke vchodovým dveřím. Na nový byt v Dale City už si zvykl, byl ale ještě celý rozespalý a ve tmě předsíň skoro nepoznával. Zastesklo se mu po starém bytě v L. A., i když tenhle byl daleko prostornější a v lepší čtvrti.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Policie,“ prohlásil ostrý úřední hlas.

Tatum se přitiskl ke stěně, odemkl, pak dveře pootevřel a vykoukl ven. Na chodbě stál uniformovaný policista a vedle něj zmateně vyhlížející stařík. Tatum si povzdechl, odložil glock na nedaleký stolek a otevřel dveře dokořán.

„Dobrý večer,“ pozdravil policajt. „Znáte tohohle pána?“ podíval se na popleteného šedovlasého muže vedle sebe.

„Jo,“ povzdechl si Tatum. „To je můj děda. Jmenuje se Marvin.“

„Našli jsme ho bloumat po Loganově parku,“ řekl strážce zákona.

„Kde je Molly?“ zeptal se Marvin slabým hlasem.

„Neustále se po ní ptá,“ konstatoval policista.

„Molly byla moje babička. Už umřela,“ vysvětloval Tatum. „Nedávno jsme se přistěhovali… Zřejmě si pořád nemůže zvyknout.“

„To mě opravdu moc mrzí,“ řekl policajt. „Byli s ním nějací mladí muži, kteří se ale hned rozutekli, jakmile nás uviděli. Domnívám se, že ho chtěli okrást.“

„Aha,“ odpověděl Tatum. „Děkuju vám, strážníku.“

Policajt se podíval na stolek, kde ležel glock.

Tatum si odkašlal. „Jsem federální agent,“ prohlásil. „Odznak mám v ložnici, kdybyste ho –“

„To je v pořádku,“ přikývl strážník. „Radši ho ale nikam nepouštějte,“ dodal. „Neměl by ve dvě ráno courat venku. Je to nebezpečné.“

„Máte pravdu, strážníku. Děkuju vám. Slyšel jsi, dědo?“

„Molly už spí?“ vyzvídal Marvin třaslavým hlasem.

„Dobrou noc vám přeju,“ řekl policajt, a když odešel, zabouchl za ním Tatum dveře.

Zatímco v dáli odeznívaly policistovy kroky, Tatum a děda se na sebe mlčky dívali.

„Krucinál, Marvine,“ vybuchl Tatum, když usoudil, že už je strážník z doslechu. „Co to vyvádíš?“

„A co jsem měl podle tebe dělat?“ napřímil se Marvin a z tváře se mu vytratila veškerá zmatenost. „Neběhá mi to tak rychle jako těm mlaďochům. Měl jsem ti radši zavolat a říct, že mě zatkli za nákup drog?“

„Vůbec nejradši bych byl, kdyby sis žádné nekupoval,“ opáčil Tatum. „K čemu si sakra vůbec kupuješ drogy? Vždyť je ti sedmaosmdesát.“

„Nejsou pro mě. Jsou pro Jennu,“ řekl Marvin a postoupil do bytu.

„Kdo je Jenna?“

„Jedná známá, Tatume.“

„A kdes ji poznal?“

„Na bingu.“

Tatum zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Kolik té Jenně je?“

„Dvaaosmdesát,“ houkl Marvin z kuchyně. „Ale je pořád tuze čiperná.“

„O tom nepochybuju,“ zamumlal si pro sebe Tatum a zamířil za dědou. „Jestli je teda Jenně dvaaosmdesát, ani ona by neměla brát kokain.“

„Tatume, ve svém věku si můžeme dělat, co se nám zlíbí,“ namítl Marvin. „Budu si vařit čaj. Chceš taky?“

„Chci se ještě dospat.“

„Beztak ti to za pár hodin letí,“ odtušil Marvin.

„Jo, poslouchej – když už jsme to nakousli. Až budu pryč, nenech se zatknout. Potřebuju, aby ses mi postaral o Zrzka.“

„Ani nápad.“

„Jenom pár dní.“

„Tak ho šoupni do útulku, ne? Nebo já nevím, vyhoď ho třeba u silnice.“

„To spíš tebe bych měl šoupnout do útulku,“ zabručel Tatum, když mu Marvin podal hrnek. Napil se čaje. „Hele, jenom dohlídni, aby měl co žrát a aby neničil barák. Zrovna jsme se přistěhovali. A taky ať mi nesežere rybku.“

„Jakou rybku?“

„Tu v míse v obýváku. Potřebuju, abys pro ni sehnal akvárko. Nechám ti tady na něj peníze.“

„My máme rybičku?“

„Jo. Jmenuje se Timothy a prý je to sketa. Takže byste si měli výborně rozumět. Jenom ať se k němu Zrzek nepřibližuje.“

„Ta potvora mě nesnáší.“

„Nesnáší každého,“ namítl Tatum. „Ale třeba když po něm přestaneš házet boty…“

„Pokud na mě přestane skákat, možná po něm přestanu házet boty.“

Zrzek se připlížil do kuchyně, změřil si Marvina pohledem a výhrůžně zaprskal.

„Nech toho,“ okřikl kocoura Tatum. „Koukejte se oba chovat slušně, až odjedu.“

Kocour i stařík se na Tatuma nevinně podívali.

Tatum si povzdechl. „A krm tu blbou rybku,“ řekl.

Když Tatum spatřil poručíka chicagské policie Samuela Martineze, upoutal ho mužův knír. Potřásl mu rukou a v duchu dumal, jak by asi podobný vous působil na jeho tváři. Měl ho pěstěný a hustý ve stylu Toma Sellecka, propůjčoval Martinezovým ústům auru důležitosti. Serióznost, která z něj sálala, ještě umocňovaly brýle s tlustými obrubami na očích. Tatum odhadoval, že kdyby zkusil stejnou obličejovou výzdobu, vypadal by jako zvrhlý profesor literatury, který spí se svými studentkami. Určité kníry sluší jen někomu. A Tatum dosud nenašel takový, který by slušel i jemu.

„Agente Grayi, jsem rád, že jste mohl přijet,“ prohlásil poručík. Stáli ve vchodu ústředí chicagské policie, kde sídlila i kriminálka. V budově se to hemžilo lidmi, jak policisty, tak civilisty, a vzduchem se nesl šum několika splývajících konverzací. Martinezův hlas zdejší ruch snadno rozčísl, mluvil úsečně a odměřeně. „Pojďte za mnou, prosím.“

Vyjeli dvě patra výtahem a chodbou pak došli do jakési zasedačky. Kolem velkého bílého stolu uprostřed seděl půltucet lidí. Na stěnách viselo několik tabulí, na nichž byly připíchnuté nejrůznější snímky a nakreslené časové osy. Na zdi po Tatumově levici byla přilepená velká mapa Chicaga se dvěma kroužky vyvedenými červeným fixem.

„Tohle je operační centrála případů Škrtícího funebráka,“ vysvětloval Martinez. „Pojďte prosím dál.“

„Škrtícího funebráka?“ povytáhl Tatum obočí.

„Tak začali pachateli říkat v novinách,“ řekl Martinez. „S tou přezdívkou přišel před pár dny jeden reportér a uchytila se.“

„Proč asi,“ zamumlal si Tatum pro sebe.

Martinez Tatuma představil lidem v místnosti.

Pět z nich byli detektivové. Šestého člověka, mnohem staršího muže s nakadeřenými vlasy a spoustou jaterních skvrn, představil jako doktora Rubena Bernsteina.

„Bernstein se k operační skupině připojil před třemi dny, krátce poté, co se našlo druhé tělo,“ líčil Martinez. „Je to zkušený profilovač a už teď nám výrazně pomohl.“

„To rád slyším,“ pokýval Tatum hlavou a podal Bernsteinovi ruku. Stisk měl stařec slabý, jeho dlaň Tatumovi připomínala leklou rybu. „Takže už jste se někam posunuli? Když mě šéfová o případu informovala, připadalo mi, že je situace dost zoufalá.“

„Radostná rozhodně není,“ potvrdil mu Martinez zachmuřeně. „Lidi mají strach. Ty mrtvoly se objevily na místech, kudy projde hodně lidí, a viděly je rodiny s dětmi. Doktor Bernstein ale okruh podezřelých výrazně zúžil, takže nějaký pokrok jsme přece jenom zaznamenali.“

„Výborně,“ řekl Tatum. „Rád slyším, že se všechno vyvíjí správným směrem. Sdělíte mi poslední informace?“

„Četl jste dokumentaci?“ zeptal se Martinez.

„Ano,“ přisvědčil Tatum. „A i když tu jsem jenom v poradní úloze, budu rád za krátké shrnutí a aktuální zhodnocení situace.“

„Samozřejmě. Posaďte se u nás,“ pobídl ho Martinez.

Tatum se rozhlédl kolem stolu. Celá pětice detektivů seděla na jednom konci, na druhém pak doktor Bernstein a po obou stranách stálo několik prázdných židlí. Uvelebil se vedle starého profilovače.

„Tohle je Susan Warnerová,“ spustil Martinez a ukázal na fotku na jedné z tabulí. Zachycovala ženu ležící v trávě se strnulým tělem a ústy dokořán. Na sobě měla černé večerní šaty s natrženým rukávem, vykasané ke stehnům. Nohy měla holé. Její mrtvola byla podle všeho v téměř dokonalém stavu, pleť měla růžovou až na levé chodidlo, které bylo černavě zelené a mírně opuchlé.

„Oběti je dvaadvacet let. Našli ji letos dvanáctého dubna na pláži Foster Beach. Tělo bylo nabalzamované až na levé chodidlo, které už se nacházelo v pokročilém stupni rozkladu. Warnerová studovala umění a bydlela sama ve čtvrti Pilsen. Jako pohřešovanou ji nahlásila jedna z kamarádek čtyři dny před nálezem těla. Čas úmrtí nebylo kvůli nabalzamování těla snadné určit, podle stavu nohy ale soudní lékař odhadl, že byla mrtvá už přinejmenším pět dnů. Příčinou smrti bylo zardoušení. Ve sprše u ní doma jsme našli stopy balzamovacího roztoku a krve. Máme indicie, že tělo bylo po smrti sexuálně zneužito.“

Tatum bedlivě naslouchal. Tohle všechno četl už dvakrát, chtěl ale vědět, na co by se poručík rád zaměřil.

„Druhou obětí,“ ukázal Martinez na další fotku, „byla Monique Silvová.“

Tatum se zadíval na snímek, který poprvé spatřil v pracovně ředitelky Mancusové. Tělo Monique Silvové stálo na dřevěném můstku nad potokem opřené o zábradlí, jako by se dívalo na vodu. Oči měla dívka otevřené, ústa zavřená. Na sobě měla sukni, punčochy a triko s dlouhým rukávem. Pleť měla úplně šedivou.

„Silvové bylo jednadvacet, šlo o prostitutku, šlapající na Logan Square. Našli ji před týdnem, sedmého července. Její zmizení nahlásil člověk, který se představil jako její bratranec, je to ovšem známý pasák. Stalo se tak pouhý den před nálezem mrtvoly, podle jeho slov už ale byla nezvěstná minimálně o týden dřív. Příčinou smrti bylo opět zardoušení. Podlitiny na těle naznačují, že byla před smrtí spoutaná. I tentokrát bylo tělo posmrtně sexuálně zneužito. Očití svědkové potvrdili, že –“

„Moment,“ řekl Tatum. „Našel se i u ní doma balzamovací roztok?“

„Ne, nežila ovšem sama,“ odpověděl Martinez. „Podle nás ji pachatel unesl na ulici a někam zavlekl.“

„Dobře,“ přikývl Tatum. „A tušíte, proč má tělo šedou pleť? Pokožka první oběti vypadá daleko líp.“ O tomhle se ve spisu nic nepsalo.

„Podle patologa vrah zřejmě použil odlišné složení balzamovací tekutiny,“ vysvětlil Martinez. „Realističtější odstín pleti první oběti zapříčinilo červené barvivo přidané do roztoku.“

„Aha,“ hlesl Tatum. „Jaké máte stopy?“

„Vrah si dával pozor,“ líčil Martinez. „Na Susan Warnerové se nenašly skoro žádné známky DNA. Monique Silvová měla na těle značné množství semene, ale jelikož byla prostitutka, není to až tak překvapivé. V databázi DNA žádný ze záznamů vzorkům neodpovídá.“

Tatum pokýval hlavou.

„V případu první vraždy neexistuje jediný svědek,“ pokračoval Martinez. „Druhou oběť zřejmě pachatel unesl z ulice, proto jsme vyslechli některé její kolegyně. Máme popis několika zákazníků, kteří oběť oslovili poslední večer, kdy byla na ulici spatřena, jsou ale hodně obecné. V bytě Susan Warnerové jsme našli spoustu otisků patřících minimálně sedmi lidem, a přestože jsme všechny prověřili, nikam jsme se neposunuli.“

„Takže zatím nemáte v ruce nic zásadního,“ konstatoval Tatum.

Cítil, že ovzduší v místnosti houstne. Dva z detektivů se po něm nevraživě podívali a Martinez našpulil pusu. Tatum si pomyslel, že si napříště musí dávat pozor na vyjádření zavánějící kritikou. „Chci říct, že po sobě vrah zručně zametl stopy.“

„Právě naopak,“ vložil se do rozhovoru hrdelním hlasem doktor Bernstein. „Řekl bych, že nám vrah zanechal velmi zřetelnou cestu.“

Tatum založil ruce a podíval se na doktora. „Takže máte stopu?“

„No, mám popis,“ upřesnil Bernstein. „A podle něj můžou detektivové vraha najít.“

„Aha,“ řekl Tatum. „Tak si ho poslechněme.“

Doktor vstal a přešel k tabuli. Martinez se posadil a věnoval lékaři veškerou pozornost.

„Vrahem je běloch kolem třicítky,“ prohlásil doktor. „Dále –“

„Jak to víte?“ skočil mu Tatum do řeči.

„Cože?“

„Jak víte, že jde o bělocha kolem třicítky?“

„Přísně vzato nevím vlastně nic. Pravděpodobnost je však v tomhle případě velmi vysoká a my potřebujeme zúžit okruh podezřelých.“

„Dobře. Podle čeho soudíte, že jde pravděpodobně o bělocha v tomhle věku?“

„Inu…“ Doktor se očividně dostával do provozní teploty. „Jde o muže, protože –“

„Vím, proč jde podle vás o muže. V pořádku. Ale proč je to běloch?“

„Skoro všichni sérioví vrazi jsou běloši,“ objasňoval lékař. „A mnohé naznačuje i to, že sexuálně zneužívá bělošky.“

Tatum nehnul ani brvou, přepadla ho ale skepse. „Aha,“ řekl. „Proč by mu mělo být kolem třicítky?“

„Pachatele nemohlo jen tak ze dne na den napadnout vraždit tímhle způsobem,“ odvětil doktor trpělivě. „Jedná se o výsledek velice spletitých představ. Nejspíš trvalo roky, než vrah dospěl do bodu, kdy se je rozhodl zrealizovat, takže nemůže být úplně nejmladší. A kdyby byl pro změnu starší, byli bychom svědky podobných vražd už dřív.“

„Dobře,“ řekl Tatum unaveně. „Pokračujte.“

„Mrtvoly zanechává na místech, kudy projde spousta lidí, čímž zjevně ukazuje policii svou nadřazenost a užívá si svých pár minut slávy. Pravděpodobně s policisty i mluvil, přičemž se vydával za svědka, nebo se v těch případech jinak osobně angažoval – oslovil rodiny obětí, zúčastnil se jejich pohřbů a podobně. Je inteligentní, má středoškolské a možná i vysokoškolské vzdělání. Taky má auto. Očividně se dobře vyzná v balzamování, což mě vede k domněnce, že pracoval nebo možná dosud pracuje v pohřebním ústavu. Všechno důkladně plánuje a oběti si vybírá předem. Skutečnost, že si mrtvoly pokaždé ponechává delší dobu, svědčí o pozoruhodné míře trpělivosti. Je svobodný, možná ale často s někým chodí a může být i poměrně okouzlující a manipulativní.“

„To je velice podrobný profil,“ řekl Tatum.

„Ze zkušenosti vím, že podobné vraždy –“

„Z jaké zkušenosti?“

„Co prosím?“ zatvářil se lékař dotčeně.

„Říkáte, že mluvíte z vlastní zkušenosti. Tak mě zajímá, kde jste k té zkušenosti přišel.“

Doktorovi hněvem zbrunátněla tvář. „Mladíku,“ odtušil. „Zkoumáním praktik sériových vrahů se zabývám léta letoucí. Odborným poradcem jsem v tomhle oboru déle než dekádu. Proto –“

„Omlouvám se,“ zvedl Tatum ruce. „I já jsem tu od toho, abych policii radil. Mám sklon pochybovat o všem, co slyším. To už je součást práce. Nechtěl jsem naznačovat, že snad nedůvěřuju vašemu úctyhodnému renomé.“

Doktor se zamračil, zřejmě pojal podezření, že se stal terčem vtípku, Tatum se ale mezitím otočil k Martinezovi a ostatním detektivům.

„Takže jaké jsou vaše momentální kroky?“ zeptal se.

„Podle psychologického profilu podezřelý patrně někdy pracoval v pohřebním ústavu,“ řekl Martinez. „Začali jsme se proto probírat záznamy těchto ústavů v oblastech, kde vrah udeřil, a hledat osoby odpovídající profilu.“

„Dobře.“ Tatum si promnul kořen nosu. „A co sledování míst činu, kde se našla těla obětí?“

Martinez pokrčil rameny. „Jsou to veřejná prostranství. Dennodenně tamtudy projdou tisíce lidí.“

„Ale v noci jsou opuštěná, ne?“ nadhodil Tatum. „Právě tehdy tam zřejmě vrah mrtvoly umístil.“

„No… to ano. Ale proč by…?“

„Sérioví vrazi se občas na místo činu vracejí,“ řekl Tatum a dodal: „Pan doktor Bernstein nám určitě může osvětlit proč.“

„Jistě, pane poručíku,“ odvětila žena seriózního zevnějšku.

„Poslyšte,“ řekl. „Ten váš profilovač je k ničemu. Vyhoďte ho.“

„To sice ne, ale –“

„Já vím.“