Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vivian Dittmar

Zbavte se svého emočního batohu
Jak se osvobodit od nezdravých pocitů

Přeloženo z německého originálu knihy Vivian Dittmar Der emotionale Rucksack – Wie wir mit ungesunden Gefühlen aufräumen, vydaného nakladatelstvím Kailash Verlag, Mnichov, Německo, 2018.
Original title: Der emotionale Rucksack. Wie wir mit ungesunden Gefühlen aufräumen by Vivian Dittmar
© 2018 by Kailash Verlag
a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.
Photo of the author:
© Axel Hebenstreit
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7199. publikaci

Překlad Mgr. Tomáš Mach Ph.D.
Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Fotografie autorky Axel Hebenstreit
Počet stran 200
První české vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2768-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-2767-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2114-4 (print)

Mé matce

O AUTORCE

VIVIAN DITTMAR je uznávanou neortodoxní průkopnicí na poli emoční kompetence, autorkou řady knih a zakladatelkou nadace pro kulturní změnu s názvem „Be the Change“. Pravidelně pořádá přednášky a semináře k rozvoji sociální a emoční kompetence, jakož i online kurzy věnované pocitům a mezilidským vztahům. Vedle svého profesního a společenského angažmá je i milující matkou dvou synů. Více informací najdete na http://viviandittmar.net.

UPOZORNĚNÍ

Tuto knihu nelze brát jako náhradu za odbornou konzultaci s lékařem či psychoterapeutem. Čtenář se musí sám a na vlastní odpovědnost rozhodnout, zda a kdy se obrátí na odborníka. Autorka ani nakladatelství neručí za domnělé ani skutečné škody, které vzniknou v souvislosti s použitím informací obsažených v této knize.

Poznámka: Je mi známo, že v jistých kruzích je dnes obvyklé mluvit a psát genderově korektně. Vědomě jsem se rozhodla toto pravidlo nedodržovat, neboť jednoduchost a čtivost textu je pro mě důležitější než politická korektnost a genderově správné tvary podle mého názoru bohužel často snižují srozumitelnost textu. Přesto bych chtěla na tomto místě zdůraznit, že mé výpovědi jsou míněny genderově neutrálně, není-li v textu explicitně zmíněno pouze jedno pohlaví. To samé platí pro mé popisy vztahu mezi mužem a ženou, čímž rozhodně nechci jakkoli diskriminovat páry stejného pohlaví.

ÚVOD

V našem životě nastávají chvíle, kdy přestáváme rozumět sami sobě. Mohou to být zcela obyčejné každodenní situace, které vyvolají krizi ve vztahu (například notoricky známá pasta na zuby, kterou jeden z partnerů nezavřel). Nebo ne zcela běžné situace, kdy nás například naprosto cizí člověk začne bezdůvodně urážet a my užasle zjišťujeme, že nás úplně vykolejil. Živě si vzpomínám na jeden takový moment před mnoha lety, který mě pak dlouho trápil.

Stalo se to jednoho typického podzimního dne v Mnichově, kdy jsem se rozhodla, že se svým tříletým synem půjdeme do bazénu. Muselo to být ve všední den, pravděpodobně dopoledne, neboť bazén byl prakticky prázdný až na skupinku seniorek, které měly hodinu aquagymnastiky a právě v dětské části bazénu. Skupince energicky předcvičovala mladá žena, která se snažila rozpohybovat hlouček postarších žen.

Bazén nebyl úplně plný, a tak mě napadlo, že nikomu nebude vadit, když vklouzneme do vody v jeho zadní části. Můj syn je vášnivý milovník vody, kterému již tehdy bylo dětské brouzdaliště malé. Na hloubce byla voda mnohem studenější a několik ctižádostivých plavců zde stoicky brázdilo své dráhy. Můj tříletý syn zde neměl co ztratit.

V bazénu jsme nebyli ani půl minuty, když za námi přiletěla paní cvičitelka jako fúrie. Už si nevzpomenu, co přesně říkala, neboť v tu chvíli se mi stalo něco naprosto nečekaného. Jako by nastalo zemětřesení a řítil se na mě strop. Kdybych stála na pevné zemi, přísahala bych, že přesně mezi mýma nohama se v zemi objevila trhlina, aby mě pohltila. Vnímání se mi zamlžilo a cítila jsem, jak jsem emocionálně naprosto rozhozená. Nedokážu říci, co přesně jsem cítila, tak divoce ve mně vířily nejrůznější emoce.

Udělala jsem to jediné, co mě v tu chvíli napadlo: Něco jsem zamumlala, popadla dítě a utekla na toaletu, kde jsem se nezadržitelně rozvzlykala. A myslím opravdu nezadržitelně, jak jsem již dlouho neplakala.

Co se stalo? Neměla jsem nejmenší tušení. Situace by se dala možná nějak vysvětlit, kdybych například trpěla depresemi nebo procházela životní krizí. Nic z toho ale nebyl můj případ. Bylo úplně normální dopoledne, a i když jsem o něco citlivější a emocionálnější než většina ostatních lidí, tato reakce byla i na mě příliš extrémní.

Vzbudila ve mně spoustu otázek: Odkud se všechny ty pocity najednou vynořily? Jak mě mohla naprosto cizí žena, kterou jsem v životě neviděla a patrně již ani nikdy neuvidím, tak vykolejit? Co jí dalo takovou moc nad mými pocity? Proč selhaly všechny moje obvyklé sebeovládací mechanismy? Proč jsem jí nedokázala oponovat, postavit se na ochranu před své dítě nebo alespoň celou situaci přijmout bez emočního kolapsu? Nenašla jsem žádnou odpověď.

Od tohoto příběhu mě dnes dělí již více než patnáct let. Dnes už vím, co se tenkrát stalo: Něco na této situaci mi připomnělo jednu dávnou zkušenost, kterou jsem dosud nezpracovala. Jinými slovy, aktivoval se emoční balíček v mém emočním batohu. Avšak mnohem důležitější než toto nijak převratné poznání je skutečnost, že jsem se mezitím naučila svůj emoční batoh nejenom zvládat, nýbrž jej i využívat ve svém životě jako zdroj cenných zkušeností. Byla to ale dlouhá cesta, na níž jsem se nejednou dostala do slepé uličky nebo se upnula k domnělým řešením, která se ukázala jako nefunkční.

V posledních letech jsem se při své práci s lidmi začala o tyto poznatky dělit s ostatními – v kurzech rozvoje osobnosti, na školeních řídicích pracovníků, abych uvedla aspoň několik příkladů pro představu. Přitom jsem zjistila, že ať je člověk tvrdým manažerem, precizním inženýrem, zasněným umělcem, nebo milující matkou, všichni si neseme svůj emoční batoh a všichni opakovaně zažíváme situace, ve kterých naše ovládání emocí selhává.

Možná jste lepší v sebeovládání a nenecháte se strhnout emocemi nebo na sobě nedáte znát, když vás něco vnitřně vykolejí. Možná se vám to daří před sebou po většinu času skrývat. Možná jsou vaše symptomy úplně jiné než moje, když se ke slovu přihlásí váš emoční batoh. Ne každý se hned rozpláče. Někteří lidé dostanou například záchvat vzteku a zpětně pak nechápou, co to do nich vjelo. Další zase najednou přestanou cokoli cítit a vše vnímají tlumeně, jakoby přes vrstvu izolační vaty. V jiných se začnou divoce vířit různé emoce doprovázené překotnou a nezastavitelnou záplavou myšlenek.

Bez ohledu na to, jak prožíváme a přežíváme své emoční výjimečné stavy, jedno máme všichni společné: v těchto situacích naše ovládání emocí selhává a my nejsme schopni na danou situaci adekvátně reagovat. Sami sebe v takových momentech nepoznáváme a zpětně pak často jen s údivem potřeseme hlavou a ptáme se sami sebe, co to do nás pro boha živého vjelo. Pokud tedy všechno dobře dopadne. V opačném případě, což se stává bohužel častěji, svádíme vinu za naše reakce na toho, kdo je vyvolal. Jasně že cvičitelka byla vážně hloupá husa, která neměla právo vyhánět dítě z bazénu. Ale ani tento fakt nic nemění na tom, že moje emocionální reakce byla naprosto nepřiměřená. A cvičitelka s tím nemá co dělat. Na vině je můj emoční batoh.

Uvedený příklad je na jedné straně extrémní, na straně druhé však i neškodný. A to proto, že jsem tuto ženu již nikdy znovu neviděla ani s ní neměla nic dalšího do činění. Zkrátka, nestalo se nic, než že se pokazilo jedno hezké dopoledne na bazénu. Avšak dopady našich výjimečných emocionálních chvilek nejsou vždy tak neškodné. Častěji je zažíváme s lidmi, kteří jsou nám blízcí – s našimi partnery, dětmi, rodiči či s naším nadřízeným. V těchto situacích může mít náš emoční batoh a naše neschopnost s ním adekvátně zacházet fatální následky. Například naše blízké využíváme jako popelnice na emoce, říkáme věci, které by nás mohly stát místo, nebo ukončujeme milostné vztahy, v nichž bychom ve skutečnosti chtěli pokračovat. Správné zacházení se svými emocemi čili emočním batohem proto není žádný luxus, nýbrž nutnost. Je to zásadní věc, chceme-li mít zdravé osobní vztahy, dělat dobrá rozhodnutí a nepřenášet naši emocionální zátěž na další generaci.

Dopady našeho emočního batohu se projevují ve všech důležitých sférách našeho života. Odpovídá za mnoho rozchodů a rozvodů. Postupně kontaminuje vztah, až se pro nás přítomnost druhé osoby stává nesnesitelnou. Neschopnost pracovníků a jejich nadřízených správně zacházet se svými emočními batohy stojí firmy nemalé sumy. Výsledkem je narušená a zdeformovaná komunikace, což znemožňuje konstruktivní spolupráci. Většina rodičů často s hrůzou zjistí, že se chovají úplně stejně jako jejich matka nebo otec, navzdory všem předsevzetím, že se tak nebudou nikdy chovat. Je to náš emoční batoh, co ničí všechny naše dobré úmysly a dělá z nás karikatury vlastních rodičů.

A v neposlední řadě nám emoční batoh opakovaně ničí vzácné životní okamžiky, jako se stalo mně onoho dopoledne na bazénu. Tak tomu ale nemusí být. Dnes již vím, že tyto situace jsou jen zdánlivě iracionální a zbytečné. Ve skutečnosti probíhají podle vlastní logiky, které jen nerozumíme. Když ji však pochopíme, můžeme ji využít ve svůj prospěch. Tyto situace nejsou žádné ojedinělé rušivé momenty, nýbrž představují vzácnou příležitost udělat si ve svém emočním batohu pořádek a zpracovat zážitky čekající na zpracování, což je nezbytné pro náš další osobní vývoj.

Není to vždy jednoduché, ale vyplatí se to. Přitom ani nejde o to, dostat se někam, kde náš emoční batoh můžeme celý vybalit a začít si konečně užívat života. Pro mě se cílem stala samotná cesta, na níž jsem již získala spoustu cenných poznatků o sobě, a dnes nelituji jediného kroku, který jsem po ní musela ujít.

Už ale dost, předbíhám. Začněme od začátku. Tím, že podrobněji prozkoumáme, co všechno se v našem emočním batohu skrývá.

ČÁST I
EMOČNÍ
ZAVAZADLO

Každého na jeho cestě životem čekají situace, se kterými není snadné se vypořádat, a je to tak správně. Pro svůj vývoj totiž potřebujeme výzvy. Občas se musíme dostat na hranici toho, co je pro nás ještě únosné. A někdy i za tuto hranici. Jsou to často úseky našeho života, kterých bychom se z pochopitelných důvodů i ochotně vzdali, ale tím bychom si nijak nepomohli. Naše kontrola toho, co prožíváme, je omezená. Pro naše dětství to platí mnohem více než pro pozdější etapy života. Ale i v dospělosti musíme čelit obvyklým i neobvyklým výzvám. Mnohé z nich se zdají být seslané přímo od Boha nebo působí jako hříčka náhody anarchistického a bezduchého univerza, záleží na tom, jaké interpretaci dává člověk přednost. Některé se zdají být výsledkem naší neschopnosti a hlouposti, když například stále dokola činíme špatná rozhodnutí a tím se přivádíme do problémů, jež nás dostávají daleko mimo naši zónu komfortu.

Bez ohledu na to, zda se jedná o situace způsobené naší hloupostí nebo o rány osudu, které na nás dopadají zdánlivě bez našeho přičinění, vyžadují si tyto naše zážitky svoji daň. Jakým způsobem tuto daň zaplatíme, později určuje, jaký vliv bude mít daný zážitek na náš další život. Vše se točí okolo jednoduché otázky: Pomáhají nám takové zážitky růst, nebo nás ničí? Jinými slovy, stáváme se díky nim moudrými, nebo nemocnými?

Odpověď na tyto otázky není vůbec jednoduchá. Rádoby moudré floskule typu „co tě nezabije, to tě posílí“ se snadno vysloví, ale ve skutečném životě nám příliš nepomohou. Často chceme situaci, která nám zasáhne do života, využít k našemu růstu, ale prostě nevíme jak. Řada obvyklých strategií v těchto momentech selhává. A s každým zážitkem, který nás spíše zlomí, než nám pomůže růst, se náš emoční batoh stává o něco těžším.

V první části této knihy proto nejprve podrobně prozkoumáme obsah tohoto emočního zavazadla. Co to vůbec je? Odkud se vzalo? Jak zasahuje do našeho života? A hlavně: Co po nás chce? Jestliže opravdu není primárně určeno k tomu, aby nám ztěžovalo život, jak jsem tvrdila výše, tak k čemu je dobré? Ve druhé části knihy se zaměříme na otázku, jak bychom s tímto zavazadlem měli správně zacházet. V závěrečné třetí části si pak ukážeme, jak by mělo toto správné zacházení vypadat v našem každodenním životě.

1
NA ZÁDECH MÁME BATOH

Batoh je mimořádně praktický vynález. Můžeme do něj uložit všechny důležité věci, bez kterých se při cestování neobejdeme, aještě se tam vejde nějaký ten suvenýr zcest. Samozřejmě že do batohu přijde jen to nejnutnější, neboť ikdyž do něj všechno pěkně srovnáme, každý gram se počítá, jak vědí zkušení cestovatelé.

Nejúžasnější na batohu samozřejmě je, že si jej můžeme dát na záda, čímž nám zmizí zočí. Akdyž pak nějakou chvilku putujeme, zdá se, jako by se batoh stal součástí našeho těla – tak moc jsme si zvykli na jeho váhu. Může se tudíž stát, že zapomene na zátěž, kterou si neseme, byť se možná chvílemi budeme divit, proč je cesta tak namáhavá.

Podobně se to má snaším emočním zavazadlem. Každý znás si ssebou všude nosí batoh semocemi. Někteří mají obrovskou krosnu jako pro polární expedici nebo podobně ambiciózní výpravu. Vtakových batozích najdete istan skompletním kempingovým vybavením aproviant na několik dní. Jiní nosí podstatně menší zavazadlo podobné spíše módním mini kabelkám – titěrný batůžek na dlouhých popruzích, který se legračně pohupuje mezi lopatkami. Vněm je místo tak akorát pro peněženku amožná ještě rtěnku azmuchlaný kapesník.

Co je ale emoční batoh vlastně zač? Kde se vzal? Jak vznikl? Co po nás chce? Pro správné pochopení si musíme nejprve ujasnit rozdíl mezi pocity aemocemi, dvěma fenomény, které se často házejí do jednoho pytle. My vtéto knize ale budeme tyto dva pojmy důsledně rozlišovat, neboť každý znich má jiný původ askaždým znich je potřeba zacházet odlišně.

Co je to pocit?

Začněme termínem „pocit“. Mezi psychoterapeuty ani vědci neexistuje jednoznačná definice tohoto termínu. Ve své knize Gefühle & Emotionen – Eine Gebrauchsanweisung (Pocity aemoce – návod kpoužití) jsem si proto dovolila zavést vlastní definici. Pocitem označuji počitek, který vzniká interpretací zurčitého momentu avdaný moment plní jistou funkci. Příklad: Přijdu domů anádobí není umyté. Situaci si interpretuji jako „špatnou“ anaštvu se.

Tento vztek mi dodá nezbytnou energii, abych stím něco udělala: buď ho umyla sama, nebo oto požádala svého spolubydlícího. Učistého pocitu oproštěného od starých emočních zátěží je velikost aintenzita vygenerovaného vzteku přímo úměrná situaci, která ho vyvolala. Jakmile pocit odezní, je situace uzavřena. Vmém psychickém systému nezůstane žádný zbytkový pocit, neboť veškerá energie je spotřebována vrámci příslušného jednání. Ve svém modelu pocitového kompasu vycházím zpěti základních pocitů, které pokrývají všechny situace vnašem životě. Jsou to vztek, smutek, strach, stud aradost. Proč právě těchto pět aproč jsou podle mě stejně důležité, vysvětlím podrobněji ve třetí části této knihy. Na tomto místě bych chtěla zmínit již jen tolik, že pocity jsou podle mě velice praktická věc. Jejich špatná pověst pramení převážně ztoho, že jsou zaměňovány spočitky, kterým říkám emoce. Aty na rozdíl od pocitů mohou být opravdu velmi nepraktické.

Emoce není pocit

Ani definice termínu „emoce“ není jednotná. Často se jednoduše používá jako synonymum pro pocit. Důvodem je zřejmě skutečnost, že jsme vnašem kulturním prostředí dosud nevyvinuli dostatečně diferencovaný jazyk pro popisování našich emocionálních stavů. Emočně kompetentní kultura potřebuje diferencovaný jazyk, aby mohla precizně popisovat různé pocity aemoce. Termín „emoce“ zde používám stejně jako ostatní autoři aoznačuji jím pocity, které jsme vminulosti odmítli anepustili jsme je do našeho vědomí. Mluvím onich jako o„starých emočních zátěžích“.

Chybějící rozlišení mezi pocitem aemocí má dalekosáhlé důsledky pro způsob, jak snimi zacházíme. Pocit aemoce se totiž neliší pouze svým původem, nýbrž isvou funkcí aúčinkem. Zatímco pocity vznikají vurčitý moment na základě mé interpretace dané situace, emoce přicházejí zminulosti. Vznikly vsituacích, ve kterých jsme je vdanou chvíli nechtěli nebo nemohli cítit.

Mohlo ktomu dojít proto, že daná situace byla pro nás vtu chvíli příliš zničující anaše emoční kapacita nebyla dostačující pro její zpracování. Tenkrát jsme zkrátka byli příliš malí, abychom vdané situaci icítili atím ji zpracovali. Nebo jsme nechtěli nic cítit. Tuto reakci vnás vyvolala daná situace anaše interpretace, protože nám to nedělalo dobře, protože jsme se museli věnovat jiným „důležitějším“ věcem, protože to nezapadalo do naší představy onás samotných nebo protože jsme nebyli vdostatečném kontaktu se sebou samými, abychom zjistili, co se vnás právě odehrává.

Bez ohledu na to, zda jsme vdané situaci nemohli nebo nechtěli něco cítit, vnás tyto zkušenosti zůstávají neuzavřené aspolečně spotlačenými pocity snámi všude cestují vnašem emočním batohu. Vněm čekají na příležitost, kdy budou moci být opět cítěny, čímž se daná zkušenost dokončí auzavře.

Na velikosti záleží

Kdo ssebou všude nosí velký batoh, ten se pořádně zapotí. Neboť ikdyž se pohodlně nosí, stále tu jsou jeho rozměry ahmotnost, jež nás zpomalují vpohybu. Doslova nám ztěžují život, což se ukazuje zejména tím, že nejsme schopni si užívat života jako ostatní lidé. Váha našeho batohu nás táhne neustále dolů. Aaby toho nebylo málo, má náklad vnašem emočním batohu ještě jednu nepříjemnou vlastnost: vypadne vždy vten nejméně vhodný okamžik, vyřadí naše emoční sebeovládání audělá pěknou paseku vnašich osobních vztazích.

Jestliže je naproti tomu emoční batoh příliš malý, může se stát, že zněj vnašem životě skoro nic nedostaneme. Zkrátka jej sice máme, ale jen velice zřídka– pokud vůbec někdy – se stane něco, co nás upozorní na jeho existenci. Občas možná máme tu čest sbatohy druhých lidí, když do nás se svým batohem nešetrně narazí, avšak do našeho vlastního života tato událost nijak nezasáhne.

Záměrně jsem zde nastínila dva extrémy: příliš velký batoh určený pro polární expedici asměšně malý batůžek. Velikost batohu většiny lidí se pohybuje mezi těmito dvěma extrémy, od batohů na jednodenní výlet po menší krosny pro vícedenní putování. Všichni ale známe lidi, jejichž batoh odpovídá jednomu zvýše uvedených extrémů. Na jedné straně jsou lidé, kteří si to vživotě znepochopitelných důvodů komplikují ase kterými instinktivně jednáme vrukavičkách, aby nás nákladem na svých zádech omylem nesmetli. Ana druhé straně stojí lidé, kteří kráčejí svým životem neuvěřitelně bezstarostně, až trošku povrchně ačasto skutečně nechápou, sjak velkými dramaty se neustále potýkají jejich blízcí apřátelé aproč berou život tak vážně.

Univerzální fenomén?

Již jsem zmínila, že vminulých letech jsem měla možnost otomto fenoménu mluvit sněkolika stovkami lidí, přičemž jsem učinila pár fascinujících objevů. Prvním poznatkem bylo, že zjevně každý člověk má nějaký emoční batoh. Dříve jsem se domnívala, že tento batoh mají jen někteří, asice ti, kdo by se přihlásili do kurzu věnovaného osobnostnímu růstu zaměřeného na pocity. Tito lidé byli jako já: měli velké batohy, které jim ztěžovaly život, avydali se proto hledat něco, co by jim pomohlo.

Později jsem začala toto téma probírat ivrámci podnikových kurzů sřídicími pracovníky azaměstnanci znejrůznějších oblastí ahierarchických úrovní. Avida! Ukázalo se, že všichni ssebou nosili nějaký emoční batoh! Anejenom to– atady přichází druhý důležitý poznatek: všichni měli jistou představu otom, jak velký je jejich batoh či batoh jejich kolegů. Přesně věděli, ským musejí jednat vrukavičkách aským na rovinu abez obalu. Kromě toho dokázali poznat – ato je poznatek číslo tři –, kdy mají co do činění saktivovaným emočním balíčkem. Měli vyvinutý pověstný šestý smysl, který je upozornil, když při jednání povážlivě zhoustla atmosféra nebo když vstoupili do místnosti, kde to kypělo emocemi.

Tyto poznatky byly pro mě velice důležité, neboť účastníci mých kurzů vnich nebyli proto, že se primárně zajímali orozvoj své emoční kompetence, nýbrž je přihlásilo personální oddělení ze zcela jiných důvodů. Ve svém životě se tématem emocí zpravidla nezaobírali azřejmě by to ani nikdy nedělali. Nepřišli za mnou, protože měli určitý problém vtéto oblasti, nýbrž byli na můj kurz posláni vrámci podnikového školení. Setkala jsem se sinženýry, techniky, marketingovými stratégy, prodejci, vedoucími směny, pracovníky voblasti IT, súčetními,muži iženami, čerstvými absolventy,lidmi na vrcholu kariéry ilidmi na konci kariéry.

Na základě těchto zkušeností si dovolím tvrdit, že ivy ssebou všude nosíte emoční batoh, amáte ho na sobě iprávě teď, vtuto chvíli, ať si to uvědomujete, či nikoli. Jak je velký, to nedovedu říci. Ale pravděpodobně sami dovedete odhadnout, jak je těžký, ainstinktivně tušíte, co je jeho obsahem.

Objem emočního batohu

Čím je vlastně dána velikost našeho emočního batohu? Je to vrozená dispozice? Souvisí to snaším dětstvím? Jaké další faktory zde hrají důležitou roli? Velice se mi osvědčil následující vzorec pro výpočet objemu batohu, který jsem vkurzech původně uváděla jako vtip pro pobavení.

Objem našeho batohu závisí na třech faktorech. Prvním je intenzita zkušeností, které jsme ve svém životě získali. Pocházíme zrodiny, ve které bylo všechno vpořádku, nebo kde hádky střídaly tichou domácnost? Žili jsme dosud vbezpečí ablahobytu čili vpodmínkách považovaných vnaší společnosti za normální, nebo jsme zažili útěky, strádání, existenční úzkosti? Zde přitom nejde pouze ozkušenosti zdětství, ačkoli unich je samozřejmě nesporné, že jsou určující pro celý náš život. Ipozdější intenzivní události vnás zanechávají stopy – například těžký rozvod, ztráta zaměstnání, vážná nemoc, smrt blízkého člověka. Zkrátka jedním zfaktorů určujících velikost našeho batohu je, jak moc velkou výzvou pro nás byly naše dosavadní životní zkušenosti.

Druhý faktor lze označit termínem „senzibilita“. Jak moc jsme citliví? Jak intenzivně prožíváme události? Jak silně nás ovlivňují prožité události? Jedním zmých klíčových zážitků bylo, když mi jeden přítel, který při mně stál vmé první životní krizi během dospívání, řekl: „Víš ty co? Něco jsem si utebe uvědomil. Ty vůbec nejsi nenormální. Ty jsi prostě jen strašně moc citlivá.“ Jak pravdivá byla jeho slova! Patřím klidem, kteří byli od dětství traumatizováni, byť celkem vzato téměř všechno bylo vpořádku. Jistě, když člověk chce, tak na všem najde nějaký ten chlup, ale střízlivě nahlíženo nebylo mé dětství tak špatné. Já jsem ale bohužel doopravdy velice citlivá, vdůsledku čehož byly mé zkušenosti středně silné intenzity podle vzorečku pro výpočet objemu batohu násobeny vysokým koeficientem mé senzibility.

Vedle faktorů intenzity zkušeností asenzibility osoby, jež se vzájemně násobí azvětšují objem našeho batohu, existuje ještě třetí faktor, který objem zmenšuje. Ve vzorečku figuruje jako podpora. Na jedné straně se týká otázky, kolik podpory měl člověk při zpracovávání svých zkušeností. Podpora je důležitá hlavně při zpracovávání opravdu velkých emočních balíčků, které vznikají vmomentech, kdy je naše emoční kapacita nedostatečná pro zvládnutí azpracování dané zkušenosti. Vtěchto momentech potřebujeme podporu druhých. Proč tomu tak je ajaký druh podpory nám skutečně pomáhá, si podrobněji popíšeme později. Ne, rozhodně nejde oto, že by měl člověk začít navštěvovat psychoterapeuta, byť samozřejmě vživotě nastávají situace, kdy je to namístě.

Vedle této podpory druhých lidí, která je nezbytně nutná pro zpracování velkých emočních balíčků, je utohoto faktoru důležité ito, jak moc si my sami pomáháme při zpracování těžkých zkušeností. Možná si teď řeknete: Přece nejsem blázen, tak proč bych si neměl pomáhat? Když se ale na chvilku zamyslíme, zjistíme, že mnoho lidí si při zpracovávání těžkých nebo nepříjemných zkušeností skutečně často nepomáhá anechávají sami sebe pravidelně na holičkách. Vnitřní monolog, který se děje většinou nevědomě, unich probíhá podle důvěrně známého scénáře. Věty jako „Teď se tvař jakoby nic“, „Ty ses stím ještě nevyrovnal?“ nebo „Už se dej konečně dohromady!“ si mnoho lidí zvnitřnilo během svého dětství. Mluvit ksobě tímto způsobem vobtížných chvílích svého života nebo vmomentech, kdy jsou otevřené naše staré emocionální rány, nepředstavuje zrovna podporující alaskavý přístup ksobě samému.

Čí je ten batoh?

Ještě živě si vzpomínám, jak jsem před mnoha lety seděla sjednou dobrou přítelkyní vkavárně na mnichovském letišti, když bylo kousek od nás nalezeno zavazadlo, ke kterému se nikdo nehlásil. Batoh ležel před automatem na jízdenky MHD avypadal zcela nevinně. Pravděpodobně jej tam zapomněl nějaký unavený cestující, když si kupoval jízdenku, asamou radostí, že mu zautomatu konečně vypadla, ho tam nechal.

Netrvalo dlouho ana bezprizorní zavazadlo někdo upozornil policii, která jej musela řešit. Celé se to odehrálo několik let před 11. zářím čili před érou války proti terorismu. Tenkrát proto bylo velice nepravděpodobné, že by vbatohu mohla být bomba. Přesto následovalo poměrně nákladné představení. Začalo to několika hlášeními, aby si majitel batohu své zavazadlo neprodleně vyzvedl, přičemž jejich naléhavost se neustále stupňovala. Majitel batohu se však nedostavil. Pravděpodobně již seděl vtramvaji do centra aoničem nevěděl. Následovalo uzavření místa hrstkou policistů, kteří svoji práci přirozeně brali velice vážně. Nervózní cestující se nesměli přiblížit kautomatům na jízdenky. Čekalo se na příjezd specialistů – vycvičených psů, policejních pyrotechniků nebo obou, už si přesně nevzpomínám.

Na co si ale pamatuji velice dobře, byla reakce mé přítelkyně, která se dobře bavila. Patří ktěm šťastlivcům, kteří na každé situaci najdou něco veselého. Vjejích očích se zde odehrávalo divadelní představení, které bylo zinscenované pouze pro nás dvě. Připadalo jí nesmírně komické, že nějaký roztržitý cestující dokázal zcela nevědomky vyvolat takové pozdvižení. Nejvíce ji bavila představa, že by přišla kpolicistům anechala si batoh vydat jako jeho majitelka. Velice ji lákalo zahrát si roli roztržité cestující asledovat reakce ve tvářích lidí, kteří před našima očima začali stále hlouběji propadat dramatičnosti celé situace.

Už si nepamatuji, jak to celé skončilo. Asi jsem prostě musela odejít na svůj let. Tato příhoda mi však utkvěla živě vpaměti, ato zejména kvůli neobvyklé reakci mé přítelkyně. Většině lidí včetně mě by pravděpodobně bylo velice trapné, kdyby způsobili takové pozdvižení. Mé přítelkyni by zřejmě bylo také trapně, ale přesně tuto trapnost shledávala nadmíru komickou. Oproti mně se umí svými nedostatky dobře bavit, jako se ostatní lidé nechávají bavit od svých oblíbených komiků. Proto byla vpokušení zvednout ruku aříci: „Ten batoh je můj.“ Toto je věta, kterou by ze svých úst vypustil slehkostí jen málokdo – zejména pokud by se jednalo ojeho emoční batoh.

Kdo odpovídá za náš batoh?

Moje přítelkyně bez okolků převzala odpovědnost za batoh, který nebyl její. Asice nikoli proto, že by si batoh chtěla přivlastnit, nýbrž proto, že jí připadlo zábavné hrát roztržitou alákal ji moment uvolnění napětí. Kpodobnému uvolnění napětí dochází ulidí, když se přihlásí kodpovědnosti za svůj emoční batoh. Je to první klíčový krok ke změně vztahu knašemu emočnímu zavazadlu. Aprávě tento krok nám nebývá příliš po chuti, neboť je to pro nás často hořká medicína.

Cítíme se jako oběti zdrcujících zkušeností avůbec si neuvědomujeme, že bychom ten nepořádek měli uklidit. Ne každý měl takové štěstí aprožil normální dětství. Mnoho lidí ve svém dětství trpělo, jakož ive vztazích, které se na první pohled zdály být zcela vpořádku, ato různými nedostatky – nedostatkem podpory, nedostatkem přítomnosti, nedostatkem akceptace své odlišnosti, nedostatkem času jen pro sebe. Idnes mnoho dětí vyrůstá vpodmínkách, které ani na první pohled nejsou vůbec optimální. Jinými slovy, je zcela pochopitelné, že nechceme převzít odpovědnost za toto emocionální zavazadlo, které často vzniklo vdětství. Oto by se měl přece postarat někdo jiný! My už jsme si vytrpěli dost!

Ať je tento postoj sebepochopitelnější, nijak nám nepomůže. Osoby, které byly příčinou našeho utrpení, mnohdy již nežijí – nebo ani za mák nerozumějí, co je náš problém. Aikdyž projeví soucit snaší emoční zátěží, když se dozvědí, jak velkou zátěž nám svým chováním vložily do našeho batohu, stejně nám to příliš nepomůže. Batoh máme pořád na zádech. Jeho váha nás neustále táhne kzemi.

Převzít odpovědnost za svůj batoh neznamená, že přebíráme ivinu za to, co se stalo. Zde vůbec nejde ovinu. Vnašem emočním batohu jsou zkušenosti, které jsme učinili během našeho života, ale nezpracovali jsme je. Proč máme právě takové zkušenosti akdo je tím vinen, nehraje uotázky odpovědnosti za emoční batoh překvapivě žádnou roli.

Takové zkušenosti mohou souviset slidmi, kteří to snámi vpodstatě mysleli dobře – například můj dědeček, který pravidelně bil svoje děti, protože si myslel, že výprask je nezbytnou součástí dobré výchovy. Nebo mohou být spojeny slidmi, kteří měli skutečně zlé úmysly achtěli nám ublížit. Nebo může jít ozkušenosti, jež nezpůsobil nikdo, jako například vpřípadě mé dobré přítelkyně, které umřela maminka na rakovinu, když jí bylo osm let.

Ať již jsou domnělé příčiny nebo původci našich zkušeností seberůznější, odpovědnost za zpracování zkušeností nese vždy osoba, která je prožila. Neodpovídáme tedy za zkušenost jako takovou, nýbrž pouze za to, jak vnás tato zkušenost nadále žije. Odpovídáme za stopy, které vnás zanechá. Apřesně otom se rozhoduje při zpracování.

Tento drobný rozdíl je klíčový pro změnu zacházení snaším emočním batohem. Tato kniha si klade za cíl ukázat, že náš emoční batoh není jen potenciálně nebezpečná zátěž, nýbrž ipoklad, který čeká na své vybalení. Asnad vás potěší, že tento poklad nepřináší užitek osobě, kterou snad považujete odpovědnou za obsah svého batohu, nýbrž vám. Abyste se však ktomuto pokladu dostali, neobejde se to bez práce, azpočátku ipoměrně namáhavé. Že se však tato cesta může ivyplatit, ukazuje tato kniha – stejně jako fakt, že to může být podstatně jednodušší, než jste si zprvu mysleli.

Co se ukrývá vútrobách batohu?

Dříve než se budeme věnovat otázce, jak se náš emoční batoh projevuje vnašem životě, se podrobně podíváme na jeho obsah. Během let jsem si ujasnila, že obsah batohu lze rozdělit do tří kategorií, respektive vrstev. Nyní bych je krátce popsala. Podrobnější rozdíly si pak ukážeme na dalších stránkách, kdy se budeme emočním batohem zabývat hlouběji.

První kategorií či vrstvou jsou staré emoční zátěže, okterých již byla řeč. Ty vznikají vsituacích, když jsme emocionálně přetížení nebo když nechceme nic cítit. Tři proměnné ve vzorečku pro výpočet objemu batohu určují počet avelikost balíčků, které během života můžeme do svého batohu uložit. Vrstva stěmito balíčky může být velice tenká, ale může také sahat hluboko do batohu.

Jednotlivé vrstvy emočního batohu

Druhou kategorií či vrstvou jsou traumata. Ta vznikají stejně jako staré emoční zátěže při zdrcujících zkušenostech. Zatímco emoce pramení zpocitů, které jsme odmítli vzít na vědomí, traumata jsou výsledkem nevybitého biologického naprogramování, čímž mám na mysli instinktivní programy pro přežití. Mezi ně patří například stresová reakce „boj, nebo útěk“, ustrnutí zšoku, ale ihlad, žízeň, zhnusení, sexuální touha apod. Traumata vznikají tehdy, kdy je vjisté situaci aktivován program pro přežití apak je jeho zpracování, stejně jako uemocí, odsunuto na později. Ktomu může dojít ve vyhrocených situacích, jakou je například autonehoda, nebo se to může vyvinout postupně během několika let, když se třeba dítěti konstantně nedostává podpory, aproto se neustále nachází vrežimu programu pro přežití. První se obvykle označuje jako šokové trauma, druhé jako vývojové trauma.

Vnásledující kapitole se blíže podíváme na téma emoční aktivace, abychom lépe pochopili, jak emoční batoh ovlivňuje náš život anaše vztahy – apodle čeho to poznáme. Neboť ikdyž mnoho lidí zjevně dokáže poznat existenci emočního batohu avnímat, když se začne vynořovat jeho obsah, má tento fenomén mnoho různých podob, které jako takové nelze vždy identifikovat na první pohled.