Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tash Skilton

APLIKACE LASKY

Z anglického originálu Ghosting vydaného nakladatelstvím Kensington Books roku 2020 přeložila Kateřina Tomcová

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Korektura Diana Štelová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Veronika Hlavatá
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7768. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 376 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s., Husova ul. 1881, Havlíčkův Brod

Copyright © 2020 by Tash Skilton

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Kateřina Tomcová, 2020
Cover Illustrations © maverick_inanta / Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-1879-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1878-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1334-7 (print)

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy i události jsou coby dílo autorské představivosti fiktivní. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Čtyřem sestrám jménem Haideh, Homa, Haleh a Hengameh, které mi darovaly můj nejmilejší milostný příběh.

S. T.

Mým rodičům Earlovi a Ros Hooverovým,
k nimž moje věnování doputuje se zpožděním.
To oni mě naučili milovat knihy. A příběh o jejich seznámení nikdy nic nepřekoná.

S. S.

Když vás někdo přitahuje, nejde o nic jiného, než že jeho podvědomí k sobě podvědomě přitahuje to vaše. Tudíž to, co považujeme za řízení osudu, jsou ve skutečnosti jen dvě představy přesvědčené o tom, že se k sobě dokonale hodí.

Nora Ephronová, Samotář v Seattlu

KAPITOLA 1

Komu: Pověz to srdcem – všem zaměstnancům

Od: Leanne Tsengová

Předmět: Nové „kancelářské prostory“

Zdravím všechny,

poslední měsíce pro nás byly trochu náročné, proto chci využít příležitosti a poděkovat vám za otevřenost a flexibilitu, s jakou jste naše přemístění přijali. Také doufám, že si užíváte svobody a nezávislosti, které práce na dálku skýtá. (V časopise Wired jsem narazila na tento článek. Udáváme směr!)

A na adresu toho, kdo mi na telefonu nastavil „Tell It to My Heart“ jako vyzvánění pro všechny hovory i zprávy…, musím říct, že to byl skvělý vtip. Na rozlučce se starými kancelářemi to byla fakt legrace. Jenže se zdá, že to nikdo – dokonce ani ti takzvaní géniové a guruové z Apple Storu – nedokážou zrušit. Mohl by se ten, kdo to má na svědomí, laskavě přiznat, zaskočit ke mně a dát to do pořádku? Jestli tu písničku uslyším ještě jednou, tak to (ze zjevných důvodů) skončí krveprolitím. A když vám šéfku zavřou do basy, můžete se rozloučit s výplatou.

S pozdravy

Leanne

MILES

Je to v pohodě. Úplně v pohodě.

Co je na tom, že moje bývalá snoubenka právě postovala fotku, kde si rukama bez prstýnků objímá evidentně těhotné břicho? Co na tom, že jsme se rozešli teprve před šesti týdny, ale jsem si celkem jistý – i když jasně, nejsem žádný expert na gynekologické záležitosti nebo tak –, že takhle břicho po šesti týdnech těhotenství nevypadá? No a co, jestli jsem se nechal na zlomek vteřiny unést a v jakémsi opojení jí napsal: „My čekáme miminko?“ a ještě k tomu přidal to odporné emoji s miminem, jen tak, kdyby náhodou potřebovala vizuální doprovod, a nedostal od ní žádnou odpověď, i když mi přišlo potvrzení, že to četla?

Takže buďto je to dítě moje a Jordan se rozhodla úplně mě vymáznout z jeho života, nebo… Nebo mě podváděla už předtím, než mi dala kopačky, rozcupovala srdce na kusy a ukradla byt.

Nejsem si jistý, co z toho je horší.

Z notebooku se mi ozve cinknutí a vedle malé fotky usměvavé brunetky se objeví bublina se zprávou.

Julča478: Ahoj, jak se máš?

Tak to je sakra skvělý. A teď musím makat. Teď mám někomu jinému dávat do pořádku milostný život! To je přímo vesmírně absurdní. Ale to není všechno, vlastně už nemám ani kancelář, kam bych mohl chodit, ani kolegy, se kterými bych pokecal, ani kávovar, aby mě pořád zásoboval potřebnou dávkou kofeinu. Zbyl mi jen totálně záhadný stroj na espresso, jehož čudlíky by s klidem obstály v pilotní kabině Boeingu 747, a vypůjčený koutek na gauči, který je, na to dám krk, potažený jutou, protože můj kamarád Dylan prakticky bydlí v rustikálním katalogu Ikey. (Můžete namítat, že někdo, kdo okupuje kamarádův gauč, si těžko může vybírat, ovšem já – zmožený melancholií a s půlkou vlasového porostu ve stavu permanentní elektrické pohotovosti – tvrdím, že kritizovat umí každý.)

Zavřu oči a zkusím si dechové cvičení, které mě kdysi, jak jinak, naučila Jordan: nádech na čtyři, zadržet na sedm, výdech na osm. Až potom odpovím.

ProstěChlap: Čau, dobře. A co ty?

Je to hračka. Takhle tlachat o ničem dokážu i ze spaní. Do křesílka nejlepšího ghostwritera agentury Pověz to srdcem jsem se za poslední dva roky nevyšvihnul nadarmo. Svoje dovednosti jsem vypiloval k takové dokonalosti, že v podstatě můžu jet na autopilota. Jasný?

Julča478: Fajn.

Tak jo. Až na to, že jsem právě porušil zlaté pravidlo randění online: klidně improvizuj, ale nikdy nesmíš položit otázku, na niž se dá odpovědět jedním slovem.

Zkouším to teda jinak.

ProstěChlap: Mimochodem, vidělas koncertní program na stadionu Forest Hills? Letos vypadá senzačně.

Ten můj maník… procházím jeho informační složku… Farhad. Tak se jmenuje. Je fanda do muziky, takže tohle je pro něho důležitý.

Julča478: Jo! Belle and Sebastian a Greta Van Fleet! Bomba!

ProstěChlap: Já vím, super, co?

Odpověď napíšu automaticky a pak ten program rychle zkouknu taky, abych zjistil, která z těch stupidních rádoby kapel by se Farhadovi mohla líbit. Jo, jasně. V dotazníku psal něco o zvukovém systému LCD.

ProstěChlap: Taky se dost těším na to LCD.

Julča478: Jo? Ti jsou taky skvělí.

Bezva, takže tohle ji tolik netankuje. Ale co, každý přece může do vztahu přinést trochu jiný hudební vkus. V tom je právě kouzlo milostných vztahů, ne? Lidé do nich vstupují se svými touhami, které se pak začnou mísit a stmelovat, až se později objeví takové maličké embryo, ve kterém se ty jejich vášně promísí a spojí do čehosi, co můžete na černobílé vyumělkované fotce na Instagramu objímat rukama…

ProstěChlap: Máš ráda děti?

Sakra. DO PRDELE! Co to kruci vyvádíš, Milesi?! Jak praví autor Příručky komunikačního stylu pro spolupracovníky agentury Pověz to srdcem na straně dvacet dva, existují věci, které při prvním kontaktu nikdy, nikdy nesmí přijít na přetřes: politika, náboženství, manželství, setkání s rodiči a – samozřejmě! – děti. V žádné formě, žádným způsobem, prostě nijak. A já to vím nejlíp, protože jsem tu příručku vlastnoručně napsal. Byl jsem Leannin první zaměstnanec, takže jsem mohl z velké části ovlivnit podobu své práce i firemní kulturu.

Nastává významná odmlka. Pak se Farhadův protějšek znovu ozve.

Julča478: Jo. Mám.

ProstěChlap: Nemáš ponětí, jak vypadá šestitýdenní bříško?

Vůbec nechápu, jak to, že se to děje. Prsty mi kmitají úplně nezávisle na mozku.

Julča478: No…

ProstěChlap: To přece nejde poznat. Teda jako myslím, že normálně tou dobou ještě žádný břicho vidět není, ne?

Teď už je to stejně fuk. A Julča tomu možná rozumí víc, když má všechny ty příslušné partie a možná, co já vím, třeba už má těhotnou kámošku nebo tak…

Julča478: Tak to asi ne…

ProstěChlap: Přesně to jsem si myslel.

Já přece vím, že to dítě není moje. Nejspíš jsem to tušil hned, ale ten prázdný displej, kde nesvítí odpověď, a nápis Přečteno v 8.37 to jenom potvrzují. Jordan by nikdy nechtěla vychovávat dítě sama, a už vůbec ne, kdyby se o ně jeho otec normálně zajímal. Kolikrát jsem ji choval v náručí, zatímco mi líčila další z řady historek o tátovi, který nebyl nic než hajzl a zvysoka na ni kašlal, čímž se přímo podepsal na jejím životě i povaze…

Julča478: No… promiň, já už asi musím letět.

Do háje. Já si tu svištím rovnou dolů po spirále vlastního zoufalství místo toho, abych dělal svou práci a tu holku přesvědčil, že Farhad se k ní báječně hodí a že určitě stojí aspoň za jedno osobní setkání.

Je načase vzít to do rukou a napravit škody.

ProstěChlap: Jejda! Promiň, nechtěl jsem tě vyděsit.

Horečnatě hledám aspoň chabou výmluvu, proč jsem z ní tahal, kdy se dá poznat těhotenství.

ProstěChlap: Víš, píšu písničku. A dělám si takovej průzkum.

No co, když můžou být písničky o ženských křivkách, proč by se do toho nedaly zahrnout i ty už oplodněné?

Julča478: Jo tak… ty jsi muzikant?

ProstěChlap: Jenom koníček.

Znovu rychle projíždím Farhadův profil.

ProstěChlap: Teď dělám ve finančním sektoru.

Výborně, tak to má být. Nenápadně jsem zmínil stabilní práci. Třeba to ještě zvládnu.

Julča478: A v jaké kapele hraješ?

Další pohled od dotazníku. Ale ne, sakra!

ProstěChlap: Ve smyčcovém kvartetu.

Julča478: Aha. Hele, končí mi pauza na oběd, fakt už musím běžet.

Ještě není ani devět.

Julča478: Třeba ještě pokecáme.

Odhlásí se ale dřív, než stihnu napsat odpověď.

To jako vážně?

No, nejspíš jsem prokázal laskavost jak Farhadovi, tak té holce.

Stejně nic takového jako láska neexistuje. To je fuk, kolik metalových balad o ní ty máničky napsaly, je to prostě jenom iluze. Jen kouřová clona, za kterou je další zklamání. Proč by chtěl tohle někdo zažívat? Proč? Buďto tě opustí ona, nebo opustíš ty ji, nebo – v nejlepším případě – spolu budete žít šťastně, dokud jeden neumře a tomu druhému nezbude nic než oči pro pláč, zoufalství a totální rozpad osobnosti.

Proč si vůbec něčím takovým kazit život?

Vyskočí na mě zpráva od Leanne.

Leanne T: Milesi? Asi by ses měl zastavit u mě v kanceláři.

Do hajzlíčku, do hajzlu.

Miles I: Budu tam za dvacet minut. Ok?

Leanne T: Ok.

A potom, zase ještě než si to stihnu rozmyslet…

Miles I: Hej, Leanne, mám jednu otázku. Nevíš, jak vypadá břicho v šestém týdnu těhotenství?

Leanne má kancelář v budově, kde určitě ještě před půlhodinou býval sklad narvaný zbožím, než nějakému realitnímu magnátovi došlo, že by tu mohl postavit asi tak čtyři sta padesát pracovních minikójí a účtovat lidem nechutnej nájem jen za tu výsadu, že můžou pracovat kousek od hlučné a smrduté West Side Highway a v poryvech větru dvakrát denně podnikat nejmíň čtvrthodinovou procházku k nejbližšímu metru.

Počkám, až mi seshora zabzučí, pak vyjedu jedním z mnoha nákladních výtahů do devátého patra a už stojím před Leanninou pidikomůrkou.

Ještě před deseti týdny sídlila agentura v ne moc prostorných, ale vzdušných kancelářích v nedaleké čtvrti Meatpacking District. Přes prosklené stěny jsme měli výhled na dlážděné ulice, kde se motali nakupující boháči ve značkových slunečních brýlích a botách od Jimmyho Choo s podpatkem nebo bez, případně návštěvníci místních klubů s kocovinou. Vždycky jsem koukal ven a v duchu si představoval docela pravděpodobný příběh: že mezi těmi flamendry je i náš klient, který po úspěšném rande, co skončilo v sedm ráno, spěchá domů, aby se převlékl a v práci vypadal k světu, přitom ale nedokáže potlačit ten tajemný úsměv, který vám na tváři vykouzlí jedině fakt, že jste právě prožili báječnou noc s novou známostí. Že ono ráno mu nepřineslo zahanbení, ale hrdý pocit štěstí, protože mu předcházela noc plná vášně a propojení s jinou lidskou bytostí. A že jsem k tomu možná, jenom možná nějak přispěl. Při tom pomyšlení jsem býval hrdý a šťastný i já.

Dneska už jsem moudřejší.

Dneska už vím, že ta noc plná vášně se časem promění v čiré utrpení a hádky – třeba kvůli nezodpovězeným textovkám nebo panovačným rodičům – a nakonec přijde rozchod a hlavolam, kdo se postará o kytky. Já těm lidem napomáhám jedině k zoufalství a zatracení.

A pokud jde o kanceláře… tak ty můžeme směle připsat na vrub dalšímu opravdu geniálnímu nápadu, jehož se dopustil Leannin bývalý manžel Clifford.

Abych parafrázoval Taylor Swift: kdysi dávno, před mnoha a mnoha chybami, patřili Leanne s Cliffordem k tomu stádu idiotů, kteří žijí představou, že mají dlouhodobý a láskyplný vztah. Složili tedy nejen slib manželství, ale koupili si i byt (dokonce družstevní, což je jen další noční můra) a společně adoptovali kočku. Načež se rozhodli nasadit svému idiotství absolutní korunu – založili si společnou firmu.

Přesně tak, rozjeli spolu Pověz to srdcem, ačkoli původně to byl Leannin nápad. Živila se psaním a láska ji přímo fascinovala; pozorovala to martyrium, jakým procházejí její nezadané kamarádky na seznamovacích serverech, jak se snaží vytvořit si dokonalý profil a v e-mailech, chatech a textovkách psát jen ty správné věci. A pak si jednoho dne uvědomila, že je reklamní textařka a dokázala by jim pomoct.

Přišel nápad založit agenturu nabízející podporu šikovných asistentů, kteří by jim pomohli otevřít vrátka k opravdové lásce, a kola se dala do pohybu. „My nejsme jejich stín, ale Amor sám!“ říkával Clifford.

Clifford měl za úkol starat se o marketing a provozní věci.

I název firmy – Pověz to srdcem – tudíž pocházel z Cliffordovy hlavy (a bylo to pravděpodobně naposled, kdy se Leanne s Cliffordem na něčem shodli). Dalším logickým krokem bylo získat od Taylor Dayneové, popové divy let osmdesátých, licenci pro použití její odrhovačky „Tell It to My Heart“ ve všech reklamách.

Teoreticky to vypadalo jednoduše, samozřejmě. Až na to, že ani Taylor Dayneová, ani autoři písničky nechtěli mít nic společného s jakousi podivnou, neznámou seznamovací agenturou, která za svoje klienty i komunikuje, takže si za prodej práv řekli nehoráznou sumu.

Každý normální člověk by buď zkusil vyjednávat dál, nebo by usoudil, že ta písnička za to nestojí.

Pokud však Clifforda něco charakterizuje, pak je to fakt, že je naprosto nenormální.

S jejich podmínkami okamžitě souhlasil. Bez porady s Leanne, právníky, kýmkoli.

Při rozvodu pak Leanne sice agenturu dostala, převzala s ní ale i veškeré důsledky Cliffordovy obchodní neschopnosti.

Takže prosím, klidně si nechte tím stupidním popěvkem udělat díru do hlavy, kdykoli zaslechnete naši reklamu v rádiu, občas i v televizi. My – já a tři další ghostwriteři, zaměstnaní u agentury na plný úvazek – jsme kvůli němu přišli o kancelář.

A chudinka Leanne, naše generální ředitelka, musela přesídlit do téhle zatuchlé kóje bez oken, kam se jí sotva vejde stůl a dvě židle, ačkoli její původní pracovnu zdobily neotřelé obrazy a sochy eklektických umělců.

Navzdory tomu všemu ale pořád, i v tomhle prostředí, působí jako ztělesnění dokonalosti. Leanne je Američanka čínského původu, má dlouhé rovné havraní vlasy, postavu a držení těla primabaleríny a šatník, který se skládá takřka výhradně z kousků působících dojmem, že k nim v obchodě museli dávat návod k použití. Nevím, jak dokáže, že na ní vypadají dobře, protože každá jiná ženská by v nich vypadala jako Empire State Building, co se přihlásila do pochybné soutěže o Miss New York.

„Nechtěl bys mi, Milesi, vysvětlit, co se dnes přihodilo?“ ptá se mě klidným, hlubokým hlasem, o němž vím, že by v případě potřeby dokázal bez potíží rozpoutat tsunami vraždících dikobrazích jehel.

Odkašlu si. „Co přesně myslíš?“

„Začněme třeba tím, že jsi nevěděl, že tvůj klient hraje ve smyčcovém kvartetu. A můžeme pokračovat tím trapasem ohledně těhotenského břicha.“

„Ty o tom víš?“ zeptám se chabě.

„Milesi… Po tom fiasku s třemi posledními klienty jsem ti říkala, že se přihlásím na tvůj počítač a budu tvoje chaty sledovat. Dneska ráno jsi moji žádost o vzdálený přístup sám přijal.“

„No jo, aha,“ odpovím. Sakra. To jsem vážně udělal. A dneska jsem byl taky vážně rozhodnutý ukázat svoji obvyklou formu, jenže to bylo ještě předtím, než Jordan celému světu (a taky mně, ach jo) oznámila, že čeká dítě.

Leanne vzdychne. „Podívej se, já vím, že teď máš složitý období.“ Zase tolik jsem jí toho neřekl, jenom to, že jsme se s Jordan rozešli. A že jsem se vystěhoval z našeho bytu a přespávám u Dylana v obýváku. A že Dylanův přítel Charles mi v jednom kuse píše pasivně agresivní vzkazy a naznačuje, že narušuju jejich soukromí. A že mě donutil vrátit v obchodě jednovrstvý toaletní papír, který jsem koupil jako poděkování, protože podle jeho slov si takové ponížení nezasluhuje žádný zadek, dokonce ani ten můj.

Fajn, možná jsem toho Leanne prozradil až dost. Potíž je v tom, že za těch osmnáct měsíců, co jsem byl s Jordan, jsem adoptoval i většinu jejích přátel; teď jsem v loji a snažím se aspoň vytvořit zdání, že mám kolem sebe nějaké lidi.

„Jde o to, Milesi,“ říká Leanne, „že takové selhání si nemůžu dovolit. Myslím to doslova. Jak vidíš, máme opravdu vážné potíže.“ Přitom rukama neurčitě mávne kolem sebe, směrem k děsivé scenerii olupující se omítky a umakartového nábytku, z níž momentálně musí šéfovat. „Navíc, přijít během jediného měsíce o čtyři klienty? To je prostě nepřijatelné.“

Kývám hlavou a najednou mi dojde, že není vyloučené, že nádavkem ke všem předešlým ústrkům teď asi přijdu i o práci. Připadám si jako v pilotním díle sitcomu o chlapíkovi, co se dostane do pěknýho průšvihu, ale pak se rozhodne všechno změnit, usadí se v rázovitém městečku, kde bydlí jeho bábrle, a začne na ranči chovat krávy. Až na to, že všichni moji prarodiče už jsou po smrti a že v reálném světě člověk málokdy pochopí – formou nějakého vtipného, ale dojemného okamžiku zjevení –, jaké má vlastně v životě poslání. Cítíte jen náhlou potřebu obohatit svůj každodenní koktejl asociálních sítí o LinkedIn, načež je vám ze sebe na blití.

Leanne nejspíš zaregistrovala můj zděšený výraz, protože bere zpátečku: „Není žádné tajemství, Milesi, že jsi byl od začátku můj nejlepší člověk. Svoji práci jsi odváděl skvěle. Nikdo nemá za sebou tolik úspěšných seznámení jako ty. Na kolik svateb už tě pozvali? Na tři?“

„Na čtyři,“ zamumlám. A vždycky v roli ženichova starého kámoše, protože žádný samozřejmě nedokázal své budoucí ženě přiznat, že jejich vztah ve skutečnosti stojí – no tak, jen buďme upřímní – na lži.

„To je přece neuvěřitelné,“ zaševelí Leanne mírně jako vánek, ale pak její hlas znovu nabere onen tón neochvějné spravedlnosti, který ji kdysi dávno, když ještě pracovala v reklamce a já jako textař pod ní, katapultoval do hvězdných výšin. „My ale nemůžeme žít z toho, co bylo, musíme se soustředit na to, co děláme teď. Potřebuju mít jistotu, že klientovi nabízím služby člověka, který rozpozná jeho potřeby a přání a udělá všechno, co bude v jeho silách, aby mu domluvil rande s protějškem, který se k němu dokonale hodí.“

„Jasně,“ hlesnu a už nedodám, že Leanne taky potřebuje člověka, který věří, že něco jako dokonalý protějšek vůbec existuje. Kdysi jsem mezi ně patřil i já. Ale kdeže loňské sněhy jsou.

„Takže to uděláme následovně,“ pronese, sáhne do šuplíku a já už čekám, že na mě vytáhne (při troše štěstí) nějaký ten balíček na rozloučenou. Místo něj drží v ruce iPad. „Dám ti ještě jednu šanci to napravit. Ještě jednoho klienta, na kterého vytáhneš všechny trumfy a zařídíš mu to, čemu se říká LÁSKA NA CELÝ ŽIVOT TM!“ Tu ochrannou známku našeho reklamního sloganu samozřejmě nezmíní, ale já ji tam jasně slyším. Další z geniálních a neskutečně nákladných nápadů drahého Clifforda. „Takže si někoho z nich vyber. Jen do toho. Jsou tam tři.“

Neochotně si od ní vezmu tablet a procházím klientské soubory v důvěrně známém formátu: usměvavé foto a pod ním odpovědi z úvodního dotazníku. Tenhle by se nejraději do dvou let oženil. Tenhle se zase právě přistěhoval a hledá někoho, s kým by se mohl „prožrat New Yorkem“. (Jeho slova, ne moje. S tím bude očividně třeba něco provést, jestli si ho vyberu.)

A pak je tady nějaký Jude Campbell. Na jeho profilu není nic zvláštního. Vypadá docela dobře. A odpovídá celkem normálně. Nebo pozor, na jeho profilu není skoro nic zvláštního…

Jude k nám před pár lety přijel ze Skotska. Což znamená, že má přízvuk. A mám-li zachránit svou kariéru sázkou na jediného černého hřebce…

… rozhodně si vyberu toho se skotským přízvukem.

KAPITOLA 2

Komu: Moje supernovy

Od: Clifford Jenkins

Předmět: No-no-no-novinky!!!
(nový název společnosti)

Jak se daří, borci? Takhle nějak prý oslovil Justin Bieber při osobním setkání prezidenta Obamu, alespoň podle očitých svědků. Já ale samozřejmě nemůžu nevzpomenout na naše milé a pilné borkyně! Takže: karty jsou rozdané. S Vykroč pravou je definitivní amen. Vymažte si to z pevného disku, odstraňte z e-mailových podpisů, vyhoďte si to z hlavy. Ta firma už neexistuje. Prostě se dohodneme, že nikdy ani neexistovala, jasný? Před námi jsou totiž nové webovky, nová e-mailová doména, nový začátek, nový název!

Náš nový oficiální název ode dneška zní Sladké nesmysly, s. r. o. Vykopneme s ním pořádnou díru do světa!

JESTLI VÁM I PŘESTO BUDOU DÁL PSÁT BLÁZNI S FETIŠEM NA NOHY, TAK JIM NEODPOVÍDEJTE. Okamžitě mail přepošlete na náš úchvatný zákaznický servis (nazdárek, Crystal!) a pak ho smažte. Takhle je to prosté. O další se už Crystal postará.

Veškeré dotazy rád zodpovím při měsíčním setkání. Zatím se zbavte veškerých upomínek na Vykroč pravou (pro služebně starší: taky na Mé nejlepší já) a všude je nahraďte Sladkými nesmysly. Na našem portále se všechny změny objeví do týdne.

Sejdeme se na kožním!

Clifford

generální ředitel
Vykroč pravou, dříve Mé nejlepší já

ZOEY

Přejít ulici. Vždyť to nic není. Stačí jen přejít ulici.

Až na to, že to tak jednoduché není, protože tohle není normální ulice v normálním městě, a než ji přejdu, musím vyjít ven z bytu. Přičemž „byt“ je v tomto případě jen absurdně směšná analogie krysí díry. Ačkoli myslím, že skutečná krysa by si tam připadala jako v paláci. Mimochodem, tam venku skutečné krysy jsou, těší se, jak se mi budou otírat o boty a kotníky, budou přitom cvakat řadami drobných zoubků a prskat na mě hnusné choroby, zahalené do smrtícího mračna právě těch bakterií, kterých je plno v prasečím chlívku.

Fajn. V pohodě. „Byt“ sice sestává z půlky normálního pokoje, gauč zaskakuje za postel, sprcha stojí v rohu kuchyně a při jakémkoli pohybu musíte skákat přes kusy nábytku, ale to přece ještě není důvod k zlosti. Je to přece nový zážitek! Ale jestli odtud co nejdřív neuteču, zblázním se, takže do toho.

Notebook? Kabelku? Klíče? Všechno mám. Uvolním řetízek a odemknu zámek. Pomalu otevírám dveře, jen na škvírku.

„Jdu ven!“ varovně zaječím, jak mě v den, kdy jsem se nastěhovala, naučila sousedka. Od té doby jsem ji neviděla. Dřív jsem ji slýchala, jak oznamuje svůj úmysl přesunout se do chodbičky. Je tam totiž místo jen pro jednoho, a když se neohlásíte a někdo už tam náhodou je, riskujete zranění; navíc jeden z vás bude muset ustoupit, dokud ten druhý chodbičku neuvolní. Když mi nikdo neodpoví, otevřu dveře dokořán, rychle jimi projdu a zase je za sebou zamknu.

„Jsem v chodbě!“ křiknu směrem k vedlejšímu bytu, který je nejspíš prázdný. Můj hlas přitom kdovíproč klesá skoro až k barytonu. Chci mít jistotu, že mě slyšela. Každopádně o mně vědí v patře pode mnou, to jistí moje martensky.

Další překážku představuje schodiště. Jela bych výtahem, jenže když jsem to naposledy chtěla udělat, v kabině kdosi spal. (S Mary, mojí bývalou šéfkou a současnou domácí, to ani nehnulo: „Za mých mladých let by tam ležel ve zvratcích a v bezvědomí.“) Já se ale děsím, že tam někdo spí pořád, a jen co vejdu dovnitř, zničehonic otevře oči a chňapne mě za kotníky.

V L. A. jsem zase mívala strach jít k autu – co když je pod ním někdo schovaný a chytí mě za nohy? –, takže tenhle strach dobře znám. Jakmile ale konečně vyjdu ven, na „čerstvý“ vzduch, veškerá podobnost s Městem andělů, skutečná či fiktivní, je rázem pryč.

Kolem samé troubení, pípání, hukot, bouchání, lidské hlasy.

Pohltí mě hluk a pachy. Odpadky létají vzduchem a hromadí se před vchody do domů. Kakofonie zvuků. Snažím se potlačit nutkání zacpat si uši, zavřít oči a modlit se za teleportační zařízení. Copak to všechno musí takhle řvát? Je nutné, aby z té hnusné mřížky uprostřed chodníku syčel sloupec těžko identifikovatelné páry? Vážně musí všichni kolem mě tak zběsile pospíchat a vrážet do mě lokty? Jediné, co mě chrání, jsou moje těžké boty. Na rychlosti mi ale nepřidají, to je jisté.

Dojdi až k nároží. Prostě tam dojdi, abys mohla přejít tu ulici.

Chápu, že novinové stánky jsou velké lákadlo, vážně. A taky stánky s jídlem. Jasně. Akorát že teď se kolem nich musím proplést a dát pozor, abych do nikoho náhodou nevrazila, neušpinila se omastkem nebo nevdechla něco, z čeho by se mi v tuhle ranní hodinu obrátil žaludek.

Ježíšikriste, mám za sebou sotva půlku bloku, a už mě sjeli nenávistným pohledem, opíchali očima, pošlapali, odloubali a obklíčili. Co bych jen dala za klid a mír svého auta v Kalifornii. Já vím, že tam máme nejhorší provoz na světě, ale víte vy, co máme ještě? Prostor pro sebe. Okolní teplotu pod kontrolou. Místo, kde se dá dýchat, svobodu pustit si jakoukoli muziku, mluvené slovo nebo rádio a SLYŠET HO v tichu kabiny auta, přitom upíjet ledové latte nebo třeba pilovat k dokonalosti dialog ze scénáře.

Konečně se ocitnu na křižovatce, rozsvítí se zelený panáček, jenže já mám za ušima a do silnice se hned nehrnu. První tři auta nezastaví. Dvě z nich prostě projedou na červenou a třetí mě klaksonem ječivě okřikne, ať mě ani nenapadne udělat další krok.

Víte, co ještě tam v Kalifornii máme?

Hory. Stromy. Pláž. Trávu. (Obě trávy.)

Než se vzpamatuju, zase se rozsvítí ta zhoubná rudá ruka a já už nemám šanci. Ustoupím dozadu, zklamaná a zahanbená. Proč jenom nedokážu pohnout nohama? Okolo mě se shromáždí pár dalších lidí a já se celá napnu, připravená odrážet jejich rány, jak se ke mně přibližují… Načež všichni jako jeden muž přejdou ulici! Přestože na semaforu svítí červeně NEPŘECHÁZEJ! Asi mají všichni sebevražedné úmysly. Měla jsem prvního z nich popadnout za podolek a nechat se přetáhnout na druhou stranu. To je zřejmě jediný způsob, jak se dostat do Café Crudité.

Ještě dvakrát se rozsvítí zelený panáček. Tentokrát se donutím vystartovat co nejrychleji, s hlavou skloněnou a uháním kupředu. Zírejte, lolimani! Teď kolem sýraře a sámošky a konečně jsem uvnitř, v kavárně. Přišla jsem později, ale větší stolek u okna je zatím neobsazený, takže den vypadá slibně. V duchu si přísahám, že ho strávím produktivní činností. Nějakých šest až osm hodin budu pravidelně přepínat mezi svým budoucím scénářem a portálem Sladkých nesmyslů a kontrolovat, jestli se nezaregistrovali noví klienti, abych si jednoho mohla uzurpovat pro sebe. Poslední čtyři dny jsem byla při výběru příliš pomalá, což se na mém účtu externistky rozhodně projeví. Zajímalo by mě, jestli ostatní nemají nainstalované nějaké upozornění, takže mě pokaždé převezou.

Kručí mi v žaludku. V lednici mám jen kečup a půl lahve ryzlinku. Peníze na taxík nemůžu utratit za drahý quiche k snídani, takže to vypadá na další ráno s mandlovými sušenkami. (Tahle kavárna nabízí pečivo z předešlého dne zadarmo, jen si ho vezmete z talíře na pultě.) Podnik je téměř prázdný. Přede mnou ve frontě stojí jen jeden člověk a za mnou nikdo. Jako ve zpomaleném filmu se dívám, jak se ten chlápek chtivě natahuje přímo po včerejších mandlovkách čili po mojí snídani. Jsou tam jen dvě, akorát na jeden smutný rádoby chod. Mám takový hlad, až se mi v puse sbíhají sliny.

Já ty sušenky potřebuju.

„Počkat!“ zaječím svým „chodbičkovým“ hlasem, podivně zvučným. Začnu znovu, normálně. „Víte… ty jsou moje, takže…,“ koktám, až nakonec zmlknu.

Ruka se mu zarazí uprostřed pohybu. Otočí se a podívá se na mě. Je vysoký a snědý, jako by vystoupil z mých kalifornských snů, až na to, že mu schází ona lehkost a svěží, bezstarostný plážový opar. Vysoko nad hlavu mu rozježeně trčí husté vlasy, na nose má hipsterské brýle, které nejspíš nepotřebuje, a z brady mu trčí cosi chlupatého, co se ještě nerozhodlo, čím chce být, až vyroste. Vypadá zkrátka jako vystresovaný student zubního lékařství zkřížený se Zaynem Malikem.

„Jak to myslíš, že jsou ‚tvoje‘?“ optá se budoucí MDDr. Zayn Malik, a to včetně vzdušných uvozovek.

„Můžeš si vzít třeba včerejší muffiny,“ ukážu příslušným směrem. (Ha. Je v nich nějaká zelenina, ale to pan Metročočkin asi netuší. Třeba ani neví, že crudité je zelenina.) „Jsou větší a líp zasytí. Můžeš být rád, že ti je nechám výměnou za tyhle,“ dodám se skřípěním zubů.

„Ó, jaká velkodušnost. Ty jsou ale prošlý.“

„Proto jsou přece zadarmo!“

„A navíc v nich bude cuketa, kapusta nebo jinej blivajz.“

Ajaj. Takže to ví.

„A mandlovky už jsou stejně tvrdý, takže nechutnají o nic hůř,“ vyštěkne a zase po nich šátrá. „Ty muffiny budou ODPORNÝ. A kromě toho jsem tady byl první.“

Ta jeho rozbouřená noční frizura mi leze na nervy. Tak jeho někdo celou noc tahá za vlasy v záchvatu vášně, a on se ani nenamáhá trochu se upravit?! Kdo si myslí, že je? Hraje si tu na průkopníka pravěkých dredů, protože sex už byl, a my všichni to máme vidět? Nejspíš si přispal se svou hrdličkou, pak ji v posteli nakrmil vajíčky na toustu, a teď si ještě dělá zálusk na moji snídani? Ale ještě si ty sušenky nevzal, možná se s ním dá vyjednávat.

„Ty mandlovky si vždycky beru já,“ mumlám. V puse už cítím jejich chuť. „Schovávají je tu pro mě.“

Vtom se k pultu vrací servírka a tomu chlápkovi podává velkou kávu. Na její jmenovce stojí „Evelynn“.

„Vy ty včerejší mandlovky schováváte pro tuhle hysterku, Evelynn?“ zeptá se jí.

„Zaprvý, nikdy jsem ji neviděla, a zadruhý, ne. Kdo dřív přijde, ten dřív mele.“

„Já sem ale chodím každý den,“ namítnu. „Od pondělí do neděle, sedm dní v týdnu!“

Evelynn krčí rameny. „Já si vás nepamatuju.“

„Dávám vám vydělat víc než on,“ pokračuju zoufale. „Jsem pravidelná zákaznice, jsem tu každý den od chvíle, co jsem se přistěhovala do New Yorku.“

„A to bylo kdy?“ optá se Metročočkin.

„Před měsícem.“

„No páni! Teda, to je co říct! To už budeš pomalu něco jako legenda,“ opáčí, už dost nahlas. „Proslulá Dáma s kávou! Celej měsíc, říkáš, jo? To je teda bomba… protože JÁ SEM CHODÍM UŽ SKORO PATNÁCT LET!“

On na mě řve. Úplně cizí člověk na mě ječí. Na veřejnosti! Tohle by v Los Angeles mohlo projít jenom nějaké celebritě. Zrádná část mého mozku tiše syčí: stáhni se, jenže centrum hladu zuřivě protestuje: to ať tě ani nenapadne, kryso, takže si stojím za svým. „Tak jak je možný, že jsem tě tady ještě neviděla, co?“ namítnu.

„Asi proto, že sem chodím průběžně, jak to lidi obvykle dělají.“

„Možná bys příště mohl průběžně dojít někam jinam,“ opáčím. Vím, že možná zbytečně vyvádím, ale on ty mandlovky nepotřebuje tolik jako já. Je místní, svobodně si jezdí po městě, zatímco já jsem v dohledném časovém horizontu odkázaná na tenhle jediný městský blok.

„Počkat.“ Evelynn luskne prsty směrem ke mně. „Už si vzpomínám. Bezednej hrnek kávy, žádný jídlo.“

„Tak to je teda tržba,“ poznamená Metročočkin. „Tím jim naopak zákazníky odháníš, ne?“

„Evelynn, dám vám za ty sušenky deset centů,“ vyhrknu.

„Pětadvacet,“ přisadí si on okamžitě.

Evelynn kouká z jednoho na druhého.

„Pětasedmdesát,“ kontruju.

„Jde o to, že jsou zadarmo,“ praví Evelynn pomalu, „protože už nejsou moc dobrý.“

„Ty peníze jsou jenom pro vás, Evelynn,“ zdůrazním. „Rovnou do kapsy, nikdo o nich nemusí vědět.“

„Dva dolary,“ vyštěkne pracháč a už vytahuje bankovky. „Poslední nabídka.“

Evelynn přitáhne talíř k sobě.

„Super,“ funí můj protivník. „Takže teď je nedostane ani jeden a nikdo už nikdy nebude šťastnej!“

„Páni, vážně? Nikdo nikdy?“ Evelynn rukama v rukavicích rozlomí obě podlouhlé madlovky napůl. Dva úlomky strčí naštvaným gestem do mých dlaní, druhé dva zase jemu. Proč je vůbec půlila? Aby nás ještě víc vytočila? Nebo abychom oba měli po dvou kouscích, konečně zavřeli klapačky a vypadli od pultu? Anebo nám chtěla připomenout, kdo je tady šéf? (To je nepodstatné, já vím. Jenže právě tyhle detaily dokreslují charakter postavy. Všímám si jich, jak jen je to možné.)

S úlomky sušenek pevně sevřenými v hrsti si objednám velké americano a do misky na spropitné hodím pětasedmdesát centů, protože tolik jsem při dražbě nabídla. Tváře mi hoří. Když mi Evelynn podává hrnek, vyhnu se jejímu pohledu. Rozvášněný Drámoš McHároš, který na mě ječel a neprávem tak získal svou kořist, si s ní v klidu odcupitá, zatímco já musím zůstat u pultu a nechat se zaplavit vlnou žhnoucí nenávisti, která z Evelynn přímo stříká. Zamumlám „díky“ a bleskově se otočím. Cestou ke svému krásnému, prostornému stolu cítím v zádech dýky jejích očí a nemám jí to za zlé. Postavím hrnek s kávou a –

Děláte si ze mě srandu?! Na protějším místě, krásné dlouhé lavičce u okna, u mého okna, leží cizí taška.

Je to kurýrská brašna přes rameno s klopou na suchý zip, taková ta recyklovaná, unikátní švýcarská ruční práce nebo tak něco, vyrobená z nepromokavé celtoviny a starých popruhů z auta, co si hodíte křížem přes rameno. Morálně je nadřazená všem ostatním taškám, což je v podstatě jediný důvod, proč si ji někdo koupí, a teď najednou trůní u mého stolu. Její majitel je evidentně někde jinde, takže bych ji teoreticky mohla… shodit z lavice a předstírat, že sama spadla, aniž jsem si toho všimla. Držení přece představuje devět desetin zákonného práva, ne? Rozhlédnu se doleva a doprava, pak se nakloním a špičkou okované boty se do ní chystám strčit, když vtom…

„Tady je obsazeno,“ ozve se mužský hlas.

Přistižena při činu zkamením.

No jistě, samozřejmě, zase ten hajzlík! Aby podepřel svoje tvrzení, obchází stůl z druhé strany, ostentativně zvedá brašnu z lavice a hodí ji na desku, přesně doprostřed.

Zvednu svůj hrnek. „No tak jo, kristepane. Už jdu.“

Evelynn nás sleduje ostřížím zrakem a já odmítám ztropit další scénu, takže seberu veškerou důstojnost a po špičkách se přesunu k jinému stolu. Doufám, že se ten metrouš nezdrží dlouho. Nejspíš to místo ani nepotřebuje, prostě jen patří k lidem, kteří musejí mít vždycky to nejlepší. Ten stůl očividně celé kavárně vévodí, ostatní stolečky nejsou nic než ubozí vazalové. Jsou tak maličké, že se na ně kromě notebooku už nevejde ani kabelčička.

Normálně bych takhle nevyváděla, kdyby… Kdybych neprožívala další hnusný dopoledne v tomhle hnusným městě, kdyby mi práce na scénáři šla od ruky, kdybych tak hrozně nebažila po jídle a po klientech a – no jo, tak dobře – kdyby ten kluk nepřekračoval průměr pohlednosti. Jenže on má strniště přesně vypočítané na efekt, hluboké čokoládové oči, štíhlou figuru, husté vlasy – zkrátka je až absurdně přitažlivý, což znamená, že nikdy v životě nemusel pracovat na vlastní osobnosti, jen tak si brouzdá životem a vždycky dostane, co chce. Ale pozor, u mě tvrdě narazil. Já pocházím z kraje, kde vám modelky a herci dávají dobrou noc, ten jeho exteriér je mi tudíž šumafuk.

Je to poprvé, kdy mi někdo vyfoukl největší stůl, ale stačí, když si chvíli počkám. V mojí krysí díře se rozhodně pracovat nedá a v bezpečném okruhu, který jsem si sama pro sebe vytyčila, žádné jiné kavárny nejsou.

Uběhlo čtyřicet minut a on tam pořád sedí, nepije, hrnek prakticky jenom olizuje, dlouhé nohy natažené dopředu, takže ten, kdo půjde okolo, o ně klidně může zakopnout. Já už jsem kávu vypila a potřebuju čůrat.

Vypadni, přikazuju mu telepaticky. Zmiz! Vstanu a jdu na záchod. Přitom usilovně myslím na to, že až se vrátím, bude i s tím svým stupidním hárem v prachu.

Jenže není. Cestou zpátky vidím, že jako magor datluje na notebooku. Vypadá to, že se tu tak nějak usadil natrvalo. Otevřu svůj notebook (který mi leží na klíně, prakticky poprvé v životě, nejspíš z něj dostanu rakovinu stehen) a přihlásím se na portál Vykroč pravou – teď už vlastně Sladkých nesmyslů – a už čtu obávané sdělení: V této chvíli nemáme pro ghostwritery zakázky. Právě se snažíme získat nové klienty, děkujeme za vaši trpělivost. Co kdybyste mezitím přidali nějakou tu větu do databáze odpovědí? Nazdárek, sejdeme se… víte kde!

Pod zprávou visí dobře známé logo dámské sexy nožky na vysokém podpatku. Hádám, že se jim ještě nepovedlo z webovek seškrábnout všechny připomínky předchozího jména.

Zatímco jsem nasupeně čekala, až zloděj míst vypadne, ostatní mi stihli vyzobat všechny nové klienty. Stává se to dost často. Pro Clifforda pracuje tolik externistů, že počet ghostwriterů vysoce převyšuje množství klientů. Clifford tvrdí, že každým dnem expandujeme, a já mu věřím (aspoň myslím), jenže zajistit si tímhle způsobem pravidelný příjem je fuška. Taky tvrdí, že existují bonusy za to, že dotáhnete klienta až do finiše, ale to se mi zatím nepodařilo. S povzdechem překliknu do naší databáze odpovědí. Byl to jeden z Cliffordových nápadů, vytvořit takový zpoplatněný balíček ve stylu „dodělej si sám“: klient dostane přístup k seznamu hotových, příslušně provokativních hlášek na různá témata – může si vybrat z kategorií Flirt, Výzva, Smyslné a Jen tak – a sestaví si vlastní arzenál, jímž bude pálit na nic netušící potenciální partnery. Kdykoli do databáze něco přidám, získám kromě pěti dolarů za řádku i neodbytný pocit, že tím jen urychluju svůj vlastní pád, protože potom už moji práci nebude nikdo potřebovat.

Od chvíle, kdy jsem dorazila do tohohle červy a morem prolezlého megaměsta, jsem odpověděla nejmíň na třicet inzerátů, ale Sladké nesmysly prozatím pořád představují můj jediný zdroj příjmu. Tohle musím zvládnout, i kdybych se na ten portál měla přihlašovat tisíckrát za den.

Cink.

Na telefonu se rozsvítí nová zpráva.

Proč jsi mě zasklila?!!!

Ale ne, že bych to zvorala? Že bych nechala protějšek čekat, i když jsem byla na řadě s odpovědí? To je v naší branži absolutní tabu! My odpovídáme okamžitě, tedy pokud nemáme jasný pokyn udělat strategickou pauzu. Nic takového si ale moje klientka Tess neobjednala, takže to musím neprodleně napravit.

A sakra, píšu, strašně se omlouvám, měla jsem práce nad hlavu, ale vážně jsem –

Vtom se podívám, od koho ta zpráva je. Od Nicka, ne od klienta. Nick byl jeden kluk, se kterým jsem se tak nějak vídala v L. A. (Zdůraznila bych to „tak nějak“. Byl to Maryin dodavatel trávy, takže naše schůzky byly… netradiční.)

Nezasklila jsem tě, opravím ho, říkala jsem ti, že se stěhuju.

Neodpověděla jsi ani na jednu moji esemesku! TAKŽE JSI MĚ ZASKLILA.

Ne, prostě jsem to skončila. „Zasklít“ znamená zmizet naprosto bez vysvětlení.

No, tak si teda užij pěknej život… asi. Tvoje šéfová mi visí dva tácy za trávu.

Nepochybuju, že je to pravda, ale co s tím mám já společného?

To si budeš muset vyřešit s Mary.

Blokuju jeho číslo a vracím se k notebooku.

Další dvě hodiny přepínám mezi prací na zatím nedefinovaném scénáři a přihlašováním se na portál Sladkých nesmyslů. Na šestnáctý pokus se mi objeví tři volné klientky. Horečně zajedu myší na první profil, jenže jsem pomalá, protože stránka se zničehonic obnoví a já zase čtu obvyklé Cliffordovo bla-bla: V této chvíli nemáme pro ghostwritery zakázky… Aspoň že grafika už se změnila, sexy nožka ustoupila obrázku, na němž si dva lidi cosi šeptají do ouška. (Sladké nesmysly, počítám.) Technický personál má, zdá se, práce dost. Stránka teď vypadá mnohem líp. Teď ještě abych si kousek pro sebe urvala taky já.

Hodím další nenávistný pohled směrem, kde sedí Vlasáč Uchvatitel. Můj hon za prací by byl jistě mnohem úspěšnější, kdyby mě nepřipravil o snídani a pracovní místo.

Odbije druhá odpolední a on tam pořád sedí.

Nenápadně se došourám k pultu. Bohudíky, Evelynn už skončila směna, takže mám před novou baristkou šanci vypadat jako normální člověk. Nechám si dolít kávu. Toužebně se zahledím na misku se salátem z quinoy a černých fazolí. Je to sice nejlevnější položka jídelního lístku, ale ani na ni můj výdělek, momentálně plynoucí z jediného klienta, nestačí.

Vrátím se ke svému dětskému stolečku a najdu e-mail od Clifforda. Asi mám podepsat další dohodu o mlčenlivosti nebo aktualizaci pravidel (jdou fámy, že tuhle příručku šlohnul ze své bývalé firmy). V textu je odkaz na Dropbox. Kliknu na něj a z repráků notebooku se zničehonic vyvalí The Weeknd, chlápek, který nazpíval tu utahanou melodii do Padesáti odstínů, a piští, že „jak jsem si ustlala, tak si taky lehnu“.

Co se to děje?! Spěšně mačkám klávesu ztišení zvuku, dokud ho úplně neumlčím. Lidi kolem udiveně zvedají obočí. Jeden z nich se podívá mým směrem a kroutí hlavou. A taky dobře vím, že to slyšel i Vlasáč Uchvatitel.

Celá rudá si nasadím sluchátka, zastrčím je do notebooku a zkusmo zesílím zvuk. Raději se ještě přesvědčím, že už nic není slyšet. Je to nějaké video. Srdce mi tluče až v krku. Konečně přesvědčená, že tohle uvidím jenom já a nikdo jiný, ho spustím ještě jednou. Před očima mám černou obrazovku a The Weeknd mě znovu ujišťuje, že mám přesně to, co jsem si zasloužila. Pak se objeví Clifford. Kráčí směrem ke kameře, tedy ke mně, jako bych byla u něho v kanceláři.

„Zdravím, hvězdo! Nemusíš se bát, tahle písnička nás nestála ani cent, protože je to parodie. Ale holka, tohle si vážně zasloužíš!“

Že by měl jednu zprávu určenou pro ghostwriterky a jinou zase pro muže? Jen tak uvažuju. A jestli ano, není to nějaká diskriminace?

„Pokud se k tobě dostalo tohle video, tak to znamená, žes zazářila jako supernova! Tvoje poslední klientka…,“ nastane divná pauza, po níž následuje jiný hlas z postprodukce, „… Tess Rileyová,“ nahrávka se zase vrátí k jeho hlasu, „si smazala svůj profil na naší seznamce, což znamená, že máš nový zářez na pažbě! Jupííí!“ (Další pauza pro dabing.) „Tess Rileyová… našla opravdovou lásku! A to znamená co? To znamená, že ty dostaneš bonus ve výši pěti set dolarů!“ (K tomu obrázek Cliforrda, kolem něhož se sypou mince, včetně zvukového efektu!) „A navíc ještě domácí párty na tvou počest! Zkontroluj si poštu, čímanko, přijde ti bublinkové překvápko! A nakonec to nejdůležitější: automaticky získáváš prvního klienta, který se zaregistruje na portál. Gratuluju a přeju super den, případně super večer!“

Ještě jsem z toho nečekaného komuniké v podání Clifforda s The Weekndem celá zmatená, ale nedá se popřít, že je to skvělá zpráva. S tou pětistovkou si můžu jezdit taxíkem, kam se mi zlíbí. Každý přesun je totiž pro mě totéž co povolávací rozkaz do blázince.

Konečně mi dojde, proč je tak nemožné odchytit si klienty na portálu: většinu z nich totiž systém automaticky odfiltruje k externistům, kteří zaznamenali úspěch. Clifford bude buďto motivační guru, nebo úplný kokot. Lidi, kteří se na tu práci nehodí, totiž ani nemusí vyhazovat; ti se prostě vůbec ke klientům nedostanou a přitom ani netuší proč. Je to totéž, jako když vás někdo zasklí. Nejsem si jistá, co přesně si o tom myslím, ale čert to vem, já jsem si to přece zasloužila. Tess Rileyová si přála architekta, věk osmadvacet až třicet, s tělem jako fotbalista. Tajně toužila po tom, aby měl buďto jihoamerické, nebo holandské předky. A co já, dokázala jsem jí to přání splnit? To si teda pište!

Mateo Van de Berg má oboje.

Zaklapnu notebook a balím se, povznesená vlastním uspokojením. Je načase toho pro dnešek nechat, prostě v nejlepším odejít. (Kéž by. Na cestu domů by se hodil aspoň malý jointík.) V dálce ječí siréna. Přibližuje se a já se choulím, protože mi připomněla, do čeho se právě ženu. Město, živoucí a neúnavné, se mě zase chystá přehazovat sem a tam jako starý hakisak.

Cestou ven míjím Uchvatitele. Loupne po mně očima a já se stejně rychle odvrátím, přesto se ale naše pohledy setkají. Zhluboka se nadechnu a zatlačím do dveří. A pak se pro sebe usměju, zničehonic, navzdory hrozivému hluku a tlačenici. Protože on to ještě neví, ale dnešek byl poslední den, kdy na tom místě seděl.

KAPITOLA 3

Komu: Pověz to srdcem– všem zaměstnancům

Od: Leanne Tsengová

Předmět: Heslo dne

Přátelé,

přestože riskuji, že vám teď připomenu jistou osobu, již všichni známe asoučasně nenávidíme, heslem dnešních dnů je ZVÝŠENÍ PRODEJE. Chtěla bych, abyste tento týden měli na paměti fakt, žejsme exkluzivní podnik splným servisem, který nabízí pestrou paletu služeb. Pomozme našim klientům, aby plně využili talentu, kterýse skrývá vnašem konzultantském týmu. Ponořte se do hlubin klientských profilů azjistěte, jak nejlépe jim můžeme pomoci vykročit pravou nohou vstříc budoucnosti.

Akdyž jsme utoho… Ačkoli jsme ještě nepodnikli právní kroky, chci vás informovat, že zjišťujeme, zda ze strany jiných firem, které nabízejí podobné, ikdyž samozřejmě podřadnější služby, nedochází kporušení našeho intelektuálního či jiného chráněného vlastnictví. Doufáme, že ti znašich externích spolupracovníků, kteří snad pro takové firmy pracují, tuto záležitost co nejdříve vyřeší anedopustí, aby to ovlivnilo jejich pracovní povinnosti aloajalitu.

Vtéto souvislosti chci oznámit, že mým cílem je dovést firmu až do stavu, kdy budu moci každého zvás přijmout do plnohodnotného zaměstnaneckého poměru, vněmž se nebudete muset půlku pracovního týdne vzpamatovávat zdalší nevhodné poznámky svého druhého šéfa.

Takže, heslo dne, přátelé! Heslo dne!

Zdraví

Leanne

MILES

Stím bezedným hrnkem kávy si Evelynn nedělala legraci. Chodící legenda sedí tamhle, ustolečku vkoutě, skoro celý den se krčí nad notebookem akaždou chvíli po mně hodí zabijáckým pohledem. Ale jak jsem řekl, vNew Yorku žiju patnáct let. Kdybych nedokázal odvrátit pár smrtících střel od brunetky sočima raněné laně, musel bych vrátit lítačku.

Mimochodem, ikdyby mi sama neřekla, že není zdejší, poznal bych to ztoho, jak je vyšňořená. Je konec dubna, aona má na sobě šortky atílko. Ani ne před čtrnácti dny jsme tu měli sněhovou vichřici, čímž by se možná daly– ale fakt jen možná, spíš ne– nějak vysvětlit ty těžký kanady. Ale možná tímhle originálním způsobem jen sděluje světu, že má sice křivky kpohledání, ale taky tě promptně nakopne, jestli budeš moc dlouho zírat. Což dokážu respektovat. Hůř ovšem chápu ty bizarní pletené návleky až po lokty, co vypadají jako rukavice bez prstů anejspíš je pletl někdo, kdo byl buďto totálně pod obraz, nebo se škodolibě těšil, až si dá na Instagram #nehtovapolicie. Ať je, odkud chce, rozhodně tam neznají roční období, akdyž jsme utoho, přiznejme si, že ani žádnou kulturu. Nebo pochází znějakého úplně banálního státu, řekněme zFloridy.

Na tom nesejde, já ji teď musím ignorovat. Stejně jako musím ignorovat důvody, proč jsem vCafé Crudité už šest týdnů nebyl. Ne že bychom si zní udělali „naši kavárnu“, tedy já sJordan… Ale dřív, když ještě spolu se třemi spolubydlícími bydlela za rohem, jsme sem občas zašli. To bylo předtím, než jsme se jedním skokem ocitli na druhém břehu apřestěhovali se do čtvrti, která nezačínala písmeny M, AaN aobloudila nás stylem „do háje, jak můžete za tenhle krcálek chtít tak nekřesťanský prachy, ale panebože, to je teda krásná teráska, tam se mi dokonce vejde ikřesílko, jako že vážně můžu vystrčit nohu ven apřitom budu doma, kde to mám podepsat?“

Samozřejmě jsme se přitom sestěhovali ksobě, to byl další skok, ale vté době nás jen samotný přesun do Brooklynu zaměstnával mnohem víc. Poznámka na okraj: tehdy byl Miles naprostej kretén.

Atrouba. Podělanej romantik– ato vdnešní době ave svém věku? Jednatřicet let mu trvalo, než pochopil, že „žili spolu šťastně až do smrti“ je jenom pohádkovej žvást pro dětičky. Ostatně, jak říkávala Gemma, ta Britka, se kterou jsem před Jordan krátce chodil: prostě tupan!

Ahoj Greto,

Danke

Miles

Jo jo.