Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Věra Staňková

Sestry Machatovy
Neobyčejný příběh slavných dvojčat

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 220 386 401
obchod@grada.cz, www.grada.cz
jako svou 7124. publikaci

Odpovědná redaktorka Ivana Kočí
Jazyková úprava Tereza Filinová
Grafická úprava a sazba Barbara Pivečková
Počet stran 272
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Věra Staňková, Hana Bubníková, Jiřina Langová, 2019
© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2711-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-2710-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2273-8 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Našim dětem – Haně Bubníkové, Hanne Langové a Radku Langovi,
kteří nás při přípravě podporovali a fandili nám.
Zdeňku Langovi mladšímu, s jehož finanční podporou tato kniha vznikla.
Všem našim přátelům a spolupracovníkům, kteří přispěli svými vzpomínkami.

Hana Bubníková a Jiřina Langová, 2019

DVA ŽIVOTY, JEDEN PŘÍBĚH

Dopřej mi, Pane, abych v boji, který jde životem, měl odvahu udeřit a riskovat. A mám–li vyhrát, dej, aby to bylo podle zákona, aby má síla a čest se udržely vysoko. A mám–li prohrát, dej, abych dovedl stát u cesty a pozdravit vítěze, až půjdou kolem.

(olympijská přísaha starých Řeků, celoživotní inspirace sester Machatových)

Olympijská přísaha starých Řeků a zejména její poslední věta se stala životním mottem Hany a Jiřiny Machatových v době, kdy začaly dobývat sportovní svět a současně svým tanečním uměním těšily publikum jako sólistky baletu Státního divadla Brno. Přestože největší slávě se těšily v šedesátých letech, dodnes na ně lidé vzpomínají. „Machatky? To byla radost z pohybu!“

Jejich příběh je unikátní, ať už se jim říkalo sestry Machatovy, Machatky, Machatěny nebo Machatěnky. Těžko bychom našli v historii československého sportu dvojčata, která měla tak úspěšnou sportovní kariéru a k tomu ještě druhou, neméně zajímavou kariéru v divadle. V letech 1955 až 1967 získaly sestry Machatovy medaile i skvělá umístění na světových i republikových soutěžích v moderní, tehdy umělecké gymnastice, mistrovské tituly v plavání i skocích do vody a současně tančily sóla v baletu Státního divadla v Brně. Celý život tráví v pohybu a dodnes se obě zajímají o to, co se v jejich sportu děje. Důkazů mám na to spoustu. Například když jsme nedávno spolu jely tramvají, četly si po cestě nová gymnastická pravidla, aby podle nich mohly učit své dětské svěřence a rozhodovat na závodech. „Švýca to hrozně prožívá,“ šeptala mi tehdy Hana a šibalským pohledem sledovala soustředěnou sestru přes uličku, zatímco tramvaj číslo jedna mířila z brněnských Řečkovic do Králova Pole.

Když jsem se s diktafonem v ruce pustila do mapování životního příběhu sester Machatových, dnes Hany Bubníkové a Jiřiny Langové, scházely jsme se každé pondělí zhruba tři měsíce na jaře roku 2017. Pak jsme se v různých intervalech potkávaly ještě celý rok. Z každého setkání jsem odcházela vybavena hromadou informací, článků i rozhlasových a televizních záznamů, dokumentujících neobyčejnou gymnastickou a baletní kariéru sester. Měla jsem to štěstí, že jejich maminka poměrně brzy zavedla Haně a Jiřině sešit, do kterého lepila všechny novinové výstřižky, kde byla o nich nějaká zmínka. Ony v tom systematicky v dalších letech pokračovaly. Po krátkém váhání mi půjčily i některé ze svých deníků. Hodně jsme si povídaly, většinou společně ve trojici, a bylo to užitečné, neboť Hana s Jiřou (Hana neřekne Jiřině jinak) se báječně doplňují, i když si u toho pořád skáčou do řeči. To je pro ně více než typické. Z mozaiky vzpomínek jsem nakonec složila společný příběh dvou prolínajících se životů, které se dodnes podobají stejně jako slavná dvojčata a současně se odlišují jako jejich charaktery i soukromé osudy.

Sestry Machatovy patří k těm osobnostem, jež položily základy k úspěchům moderní gymnastiky v Československu i ve městě Brně. Na pozadí jejich životního příběhu se odvíjí více než šedesátiletá historie tohoto sportu od jeho vzniku až po současnost. I na divadelních prknech odvedly jako tanečnice velký kus práce, zanechaly svoji stopu v Československém rozhlase i Československé televizi. Ve svých rodinách dokázaly předat sportovní nadšení z generace na generaci. I proto považuji pohled sester Machatových za velmi cenný, stejně tak jako jejich vytrvalost, disciplínu a lásku k pohybu, kterou k radosti diváků i žáků přetavily do mnoha sportovních a uměleckých zážitků.

Věra Staňková

NEOBJASNĚNÉ ZÁHADY SESTER MACHATOVÝCH

Primitivní národy přisuzovaly dvojčatům kouzelnou moc. Podle nich měla dvojčata vliv na úrodu, na počasí nebo i na zdraví svých bližních. Některé indiánské kmeny věřily, že léčebnou moc mají pouze dvojčata, jiné kmeny přisuzovaly léčebnou moc otci dvojčat. Ten musel u lože nemocného zpívat, tančit a konat nejrůznější kouzelnické obřady, aby se nemocný uzdravil. S vývojem lidstva a společnosti tyto pověry zanikly a zprávy o nich se objevují jen jako zajímavé příklady v zábavné literatuře o dvojčatech.

(úvodní odstavec článku Milana Vrby Dvojčata a dědičnost, který vyšel s fotografiemi sester Machatových v roce 1965)

Osud by zřejmě napsal Haně a Jiřině úplně jiný příběh a mnohé situace by se vůbec nestaly, kdyby nebyly dvojčata. Ale ony jsou a ještě ke všemu jednovaječná. Byla období, kdy si je většina lidí pletla (a někteří si je pletou dodnes). Existují fotografie, na kterých jsou opravdu k nerozeznání. A někdy si nejsou jisté ani ony samy. Nad některými černobílými snímky se i dohadují: „To jsi ty. Ale ne, vždyť to jsi ty!“

V dobách jejich největší slávy dokonce nechávali novináři tuto tipovací soutěž na čtenářích samotných. Například slovenský časopis Život, který v červnu 1963 otevřeně přiznal, že neví, která je která, napsal: „Kdo je to – rozhodněte sami…“ A v článku dál praví: „Vítězkou mistrovské skupiny na letošních mistrovstvích ČSSR v Bratislavě se stala Hana Machatová před svou ‚mladší‘ sestrou Jiřinou. Při nástupech, přestávkách, při rozhovorech i při udělování cen jsme tato dvojčata rozlišovali podle mateřského znaménka, které má Hana na krku. Je však těžké rozeznat je při cvičení a ještě těžší na fotografiích. Proto vám předkládáme fotoreportáž, ve které si můžete všimnout skutečně mistrovského výkonu sester Machatových, jejich dokonalé, přitom doslova ‚umělecké‘ ovládání těla, baletní graciéznost pohybu… ale i tentokrát to necháváme na vás, která je která, protože si sami nejsme celkem jistí.“

A pak tu máme ještě jednu zajímavost. Hanu a Jiřinu známe jako sestry Machatovy a jen málokdo tuší, že je to prostě chyba. Tatínek se totiž jmenoval Oldřich Machát, a tak správně by se příjmení sester mělo psát s dlouhým á uprostřed. Tak, jak je zapsáno v matrice.

Těžko říct, kam se ta čárka ztratila. Má to na svědomí brněnský akcent nebo reportérská nedůslednost při vyslovování? Bylo to nepozorností píšících novinářů, kteří na začátku sportovní kariéry dvojčat na čárku jednoduše zapomněli? Nebo chybovali organizátoři, kteří jména špatně zapsali do startovních listin? Pravdu se asi nikdy nedovíme. Skutečností je, že u historicky prvních sportovních výsledků z roku 1955 ještě najdeme v novinách obě verze. Postupem času však dlouhá varianta ustupovala a na konci padesátých let vymizela z článků docela. A tak se nakonec do dějin zapsaly Hana a Jiřina Machátovy o čárku kratší.

Oldřich Machát v brance SK Židenice

HOLKY ZE SPORTOVNÍ RODINY

Hana:

„U nás doma se o tom moc nemluvilo, ale ve své době musel být tatínek vynikající brankář, kterého lidi znali a obdivovali. Jednou nám říkal, že se přišel jen tak podívat na fotbal a celé hlediště vstalo a křičelo‚ Culín, Culín’, takže se musel převléct a jít chytat do branky.”

Věra:

„Proč se tatínkovi říkalo Culín?”

Hana:

„No proto, že když skočil po míči, tak se k němu nádherně skulil.”

Věra:

„Já jsem se dočetla, že je to proto, že se pořád culil – smál.”

Jiřina:

„To nevím, ale my jsme měly vždycky za to, že je to proto, jak se dokázal zabalit do kotoulu.”

(z rozhovoru autorky s Hanou Bubníkovou a Jiřinou Langovou při přípravě knihy v roce 2017)

Tatínek

Svatební fotografie rodičů

Novomanželé na plovárně

Rodiče sester Machatových se potkali v brněnských Židenicích, odkud oba pocházeli. Jestli je něco od začátku spojovalo, tak to byla láska k pohybu. Oba vyrostli v chudých dělnických rodinách, ve kterých se hodně sportovalo. Budoucí paní Machátová od mládí cvičila v židenickém Sokole, kde se věnovala gymnastice i atletice. Na všesokolském sletu dokonce cvičila na nářadí. Se svým mužem se seznámila na fotbale. „Maminka šla s kamarádkou na zápas a tam prý pořád volali: ‚Culín, Culín!‘ A když se zeptala, kdo to je ten Culín, dostalo se jí odpovědi: ‚To je přece v brance Olda Machát, já tě s ním seznámím.‘ A tak se stalo. Babička prý později říkávala: ‚Ježíšmarjá, toho fotbalistu si neber, to budeš pořád prat nějaký dresy. Dyť to je štěrku!‘ “ vzpomíná Jiřina.

Oldřich Machát byl ve své době výraznou tváří brněnského fotbalu a čtrnáct let velkou posilou SK Židenice. Neoplýval sice výškou, ale zato mrštností, rychlostí, výjimečným postřehem a předvídavostí situací před vlastní brankou. V období let 1919 až 1933 chytal nejdříve za juniory a poté za seniorský tým. Byl čtvrtým brankářem v historii klubu po Kadlecovi, Leichmanovi a Benešovi, v brance se střídal s Bendou. Po první světové válce se na dlouho dobu stal brankářskou jedničkou a psalo se o něm jako o „nejlepším a nejspolehlivějším brankáři brněnském“. Jeho výkony pečlivě sledoval dobový tisk, který se například zmiňuje o tom, že …Machátově jistotě vděčí rudí, že Královopolští nedobyli ani jediného úspěchu (8. března 1926), anebo že Židenice pocítily tentokráte nepřítomnost Machátovu, neboť Plichta neměl chvílemi dostatek jistoty… (Sport, 6. října 1926).

Věhlas židenické fotbalové jedenáctky postupně překročil hranice města i Moravy. Klíčovou roli sehrál Oldřich Machát při rozhodujícím zápase v roce 1926, kdy Brňané získali titul amatérských mistrů republiky. Podle očitých svědků to byl vzrušující, ostrý a neobyčejně rychlý boj, v němž zaslouženě zvítězila židenická fotbalová taktika i technika nad robustností a tvrdostí pražské Sparty. Denní listy citují Prager Tagblatt, který se s uznáním zmiňuje také o vynikajícím výkonu brankáře Oldřicha Macháta. Jeho hvězda rychle stoupala. Jako člen reprezentačního družstva ČSR amatérů sjezdil s fotbalem kus Evropy. Chytal tak přesvědčivě, že o něj projevili zájem i v sousedním Rakousku.

„Kde mi to šlo nejlíp? Tradičně dobře jsem chytával v Prostějově a snad vůbec nejlepší výkon jsem podal jednou ve Vídni proti Rapidu. Kam jsem se postavil, tam se do mne jeho střelci trefili. Docela to vypadalo, jako že umím chytat, a tak po zápase za mnou přišli vídeňští funkcionáři a ptali se, zda k nim nechci přestoupit.

Tenkrát to bylo ve fotbale jiné. Brankář – to byl někdy v jedenáctce zbytečný hráč. Mohl klidně pustit dva, tři góly, protože tehdy byli kanonýři, kteří jich dali na druhé straně třeba pět nebo šest. Dnes se to nějak obrátilo naruby. Střelci jaksi vymřeli a slavní jsou brankáři.“

(úryvky z článku Jeden z Mlýňáků, který pod zkratkou (šv) vyšel v roce 1973 u příležitosti 70. narozenin Oldřicha Macháta)

Kromě Vídně dostal Oldřich Machát i nabídky z Prahy, aby se stal profesionálem. Všechny odmítal a nikdy nepodepsal žádný přestup do jiného fotbalového klubu. Byl doma v Brně, kde založil rodinu a také pracoval ve Zbrojovce jako dílovedoucí. Měl o sedmnáct let staršího bratra, ale i kvůli značnému věkovému rozdílu nebyly vzájemné vztahy mezi sourozenci tak vřelé jako v široké rodině paní Machátové. Tu pojil velmi blízký vztah jak se sestrou Marií, se kterou se pravidelně a často navštěvovaly i s celými rodinami, tak bratrem Jiřím, který byl z trojice nejmladší. Tak jak to tehdy bylo mezi sourozenci zvykem, obě starší sestry bratrovi pomáhaly a podporovaly ho, jakmile začaly vydělávat, přestože samy toho moc neměly.

Maminka sester Machatových Jindřiška, za svobodna Poláková, vychodila základní školu a pak krátkou dobu pracovala jako expedientka. Její sestra Marie jí pomohla najít zaměstnání v Lidových novinách, kde sama pracovala jako úřednice. Paní Machátová se tam naučila velice dobře psát na stroji, a protože tehdy se noviny posílaly předplatitelům poštou a každý předplatitel měl plechový štítek, kde byla vyražená jeho adresa, tak psala a vyrážela štítky a starala se o distribuci novin. Když se narodila dvojčata, byla šest let doma, a pak odešla pracovat do odbytu lidoveckého deníku Čin.

Hana a Jiřina přišly na svět v Brně 31. července 1938. Hana jako první, Jiřina o dvě a půl minuty později. Bylo to v neděli v královopolském sanatoriu a obě se stihly narodit, než zvony na nedaleké kostelní věži odzvonily poledne. Když se tatínek Machát dozvěděl, že má dvojčata a ještě ke všemu holky, řekl památnou větu: „Hrom do chlívka.“ Kolegové ze Zbrojovky si z něj dělali legraci a přišli s transparentem „Ať žije zakladatel dívčí Klapzubovy jedenáctky“. Oldřich Machát prý poté rezignoval a na adresu holčiček pronesl další, již povzbudivější výrok: „Mámo, když jsou tady, tak je přeci neutopíme!“

První práce s náčiním

S maminkou na Karáskově náměstí v Židenicích

O Vánocích

VÁLEČNÉ ROKY

Věra:

„Co se vám jako první vybaví zútlého dětství?”

Hana:

„Pamatuju si, že jsme měly jednopokojový byt.”

Jiřina:

„Ajá si pamatuju, že jednou měla Hana záškrt ajá jsem za ní nesměla do ložnice. Chodila tam jen maminka.”

Hana:

„Byly jsme doma ašest týdnů to trvalo.”

Jiřina:

„AHana mi nakreslila obrázek atajně mi ho poslala. Ajak jsme si ten papír vyměnily, tak jsem ten záškrt dostala.”

(zrozhovoru autorky sHanou Bubníkovou aJiřinou Langovou při přípravě knihy vroce 2017)

Když začala druhá světová válka, bylo Haně sJiřinou něco málo přes rok. Jak vyrůstaly, byly pořád spolu. Vystačily si samy, společně si hrály, pod stolem vedly tajné řeči amamince rády kradly žehlicí prkno, aby se po něm mohly vozit. Celá rodina bydlela vŽidenicích nedaleko židovského hřbitova vulici Skorkovského vhorním patře dvoupodlažního domu. Byt sbalkonem byl skromný, stejně jako tehdejší život. „Maso jsme měli jenom vneděli. Jednou týdně, aby nás to bavilo, dělala maminka figurky zbramborového těsta apolévala je malinovou omáčkou, kterou jsme nesnášely. Přes týden nás vodila do školky aobčas snámi chodila na procházky, třeba nahoru na Hády nebo na Agátky. Vybavuji si, jak jsme jednou přišly zvýletu amamka nás ještě za světla ukládala do postele. Bylo to takové železné dvoulůžko, které se vždycky někde odháklo, rozložilo apak zase zavřelo,“ popisuje Hana útržkovité vzpomínky na dětství.

Vprvní třídě

Oldřich Machát vté době pracoval vBrně aživil rodinu. „Taťka nám později vykládal, že nebyl odvelen do Německa, protože sostatními dělníky plnil ve Zbrojovce pumy. Prý dělali Němcům škodu tím, že místo prachu do nich dávali písek,“ říká Jiřina. „Když oté době uvažuji, myslím, že už tehdy jsme byly tak vycepované avpodstatě poctivé díky všem příkazům azákazům, které jsme dostávaly. Nepamatuji, že by se na nás tatínek nebo maminka někdy zlobili. Jako děti nás rodiče varovali, že nemáme vůbec chodit po okolí, že je to nebezpečné. Vždyť nad námi bylo slatinské letiště, užidovského hřbitova bylo protiletecké dělo akousek od nás byla Zbrojovka, atam při náletu skutečně padaly bomby. Tehdy se nesmělo svítit, nesmělo se jít tam, kde byl zákaz, amy jsme ten zákaz nikdy neporušily. Nedávno jsem vykládala vnukům, že když jsme šly třeba na Hády atam bylo ucesty napsáno ‚Pozor, miny‘, tak jsme nikdy neudělaly krok zcestičky doleva nebo doprava, abychom riskovaly. Měly jsme itakovou povahu. Dodneška když někdo řekne vtolik atolik hodin tu musíš být, tak spěchám, div za mnou nepadají talíře.“

Společně zažily obě sestry iamerický nálet na Brno. Hana jej popisuje takto: „Byl to takový zvláštní zvuk. Nikdo nic nehlásil, vdálce se objevily stříbrné čárečky, byly dost vysoko amaminka volala, abych se šla podívat na letadla apak ššššš… auž jsme běžely dolů do sklepa. Padat bomby jsme asi neviděly, ale ten zvuk dodnes slyším. Předloni jsme byly na výstavě Poslední bombardování Brna, ato bylo tak báječně udělané avšechno zmapované, zdokumentované vizualizacemi ifotkami, že jsme si to živě připomněly. Ito naše dělo tam bylo.“

Při poplachu se celá rodina obvykle scházela vprádelně, která sloužila jako ochrana při náletech. Kdykoliv mohl přibýt iněkdo cizí. Vstupy do sklepů byly na domech označeny šipkami akaždý musel pustit do domu člověka, který se ocitl vnebezpečí. Vzpomíná na to isestřenice Olga Soukupová, tehdy ještě Hilgertová. „Když jsme šli jednou za Hanou aJiřou na návštěvu, zrovna bombardovali Zbrojovku. Bydleli jsme vČerných Polích achodili jsme pěšky přes Zábrdovice do Židenic. Houkaly sirény, tak jsme se schovali ve sklepě vdomě kousek od zábrdovických lázní. Utekli tam všichni, kdo byli zrovna na ulici. Ten sklep nebyl moc hluboký, skoro vúrovni terénu, tak ani nevím, zda by nás ochránil, ale měli jsme pocit, že máme něco nad hlavou. Tenkrát jsme měli štěstí, později byl ten dům stejně vybombardovaný.“

Každodenní realita se promítala ido dětských snů. „Kolikrát se mi zdálo, že jdu aza mnou letí letadlo ajá se bojím, aby nezačalo bombardovat nebo něco podobného,“ potvrzuje Jiřina. „Rodiče se nás snažili alespoň trochu chránit, atak když jsme šly třeba znávštěvy tetičky kolem rozbombardovaných domů, maminka nás vedla za ruku amy jsme kráčely se zavřenýma očima.“

Na konci války začaly chodit Hana sJiřinou do školy. První vysvědčení měly ještě německé. „Živě si pamatuji, že jsem byla vprvní třídě zkoušená anevěděla jsem, jak se německy řekne kohout. Což záměrně nevím dodnes. Stála jsem tam abyl to trapas,“ mračí se ještě po letech Hana. „Školní budovu vTáborské ulici jsme brzy opustily, protože zní udělali lazaret. Místo toho jsme mívaly školu vžidenickém kostele. Kněz nás po vyučování doprovázel na roh, odkud jsme se pak všichni rozcházeli. Druhou třídu jsme už začínaly vKamenačkách. Vlétě nám ani nevadilo, že budova nemá okna, jen když začalo venku pršet, musely jsme se posunout víc do středu místnosti, aby na nás nekapalo.“

Taneční inspirace vHlubokém

Úplný konec války prožila dvojčata vHlubokém mezi Domašovem aVelkou Bíteší, kde měla maminka sestřenice akam je odvezl tatínek, který už nechodil do práce, protože se ve Zbrojovce přestalo vyrábět. VHlubokém strávily poslední válečný půlrok, kde bydlely vdomě po řediteli místní školy, nejdříve jen smaminkou, později istatínkem.

„Vzpomínám si, jak šla fronta aNěmci se posouvali zřejmě po velkém řečkovickém boji do Prahy. Opůl třetí ráno zabloudili knám. SJiřou jsme se schovaly do skříně aod tatínka víme, že německý důstojník ho požádal, zda by se mohl vysprchovat aoholit anechal ho nahlédnout do mapy, kudy se jede na Prahu. Ráno všichni odjeli akrátce na to přijeli kozáci. Napájeli na kraji vesnice koně ajeden důstojník si nás vzal na klín, vykládal nám, že má taky dvě děti, sestřičky, aukazoval nám fotky vpeněžence, která byla naditá penězi.“

Život Hany aJiřiny opět dostal rytmus ařád, jakmile pravidelně začaly chodit do školy. Nový školní rok 1945 tehdy začal až vříjnu.

Školní foto (Hana aJiřina vprvní řadě vpravo)