Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lubomír Satora

Základy mantrailingu
Výcviková příručka pro začátečníky

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7843. publikaci

Odpovědná redaktorka Anita Ponešová
Grafická úprava a sazba Jaroslav Kolman
Jazyková korektura Helena Chalupová
Fotografie Jaroslava Satorová a Ondra Vala
Počet stran 136
První vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-1975-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-1974-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-1341-5 (print)

Za vším hledej ženu

Nevěřím na náhody, věřím na osud. Když byly naše děti malé, koupil jsem od kamaráda krásného münsterlandského ohaře za litr slivovice. Byl sedmým z vrhu, a přestože pocházel od špičkového chovného páru, podle tehdejších směrnic na něj nevyšly „papíry“. Užili jsme si s ním mnoho legrace. Tedy hlavně já. Představte si, že pracujete na zahradě a před domem je slyšet křik: „Bene fúúúj, Bene fúúúj.“ Jdete se podívat, co se děje, a tam sedí vaše milovaná žena v kaluži bláta, za krk drží psa, který má v tlamě slepici. Prostě scéna, která vás nutně musí rozesmát. Vyndáte psovi z tlamy slepici a v klidu ji živou vrátíte sousedovi se slovy: „Já vám to říkal už několikrát, abyste ty slepice nepouštěl na ulici“. Váš smích samozřejmě vytočí manželku doběla. „Kdy už doděláš konečně ty ploty?“ Na to přeci existuje jenom jedna odpověď. „A viděla jsi, jakou měl Beník radost, když ji chytil?“

Moje žena je skvělá, nezabila mě, ani se se mnou nerozvedla, mám ji rád, a proto se snažím plnit všechno, co jí na očích vidím. Ben umřel na rakovinu. Kdo měl někdy psa, ví, jaké to je chodit po zahradě, kde je najednou prázdno a kde chodí akorát sousedovy kočky lovit ptáčky.

„Měli bychom si pořídit psa“. Něco menšího, klidného, hodného, prostě co zvládne i malé dítě. Hurá, tak vyrážíme na DUOCACIB do Brna. Na place přes 8 000 psů. Tady si přece musí každý něco vybrat. Ale pak to začalo: ten je velký, ten je moc chlupatý, ten má krátký ocas, ten má tohle a ten zase tamto. Po celodenním mudrování vás to přestane bavit. „Mám hlad a jede se domů. Kruci, kolik je potřeba psů, aby sis konečně vybrala???“

Naštvaně odcházím z výstaviště a na parkovišti to najednou přišlo. Žena se přes moje rameno zadívala do dálky, a jak to holky umí, zamilovat se na první pohled, pronesla osudovou větu: „Ten je krásnej, ten by se mi líbil.“ Otočím se a tam stojí párek působivých bloodhoundů. „Tak to má být ten malý, hodný psík, kterého zvládnou i děti? To nemyslíš vážně!“

Někdy začátkem prázdnin jsem pak navrhl, že bychom si mohli udělat výlet. Kam pojedeme? Nechte se překvapit. Zastavuju u staršího domku. Zazvoním. Ze dveří se vyřítí vyjící párek bloodhoundů, všichni jsou najednou plní chlupů a slin. Po prvotním šoku nás majitelka zve do obývacího pokoje, kde v ohrádce spí šest půvabných klubíček. Žena si se slzami v očích sedne mezi ně, žlutá mašlička jí vyleze na klín a usne. No, a tak si nás Nabrouck vybral. Kdyby to neudělal, neměli byste co číst.

Historie bloodhoundů

„Bloodhound se pro mantrailing narodil a mantrailing byl stvořen pro bloodhoundy.“

Je-li některé plemeno předurčeno ke stopování metodou mantrailingu, tak je to blood-hound. Americký instruktor výcviku stopařských psů Dave Berger napsal: „Na cestu po široké dálnici si přeci nevyberu malé autíčko, když můžu jet pohodlným velkým autem“.

Mantrailing je opředen mnoha tajemstvími, smyšlenkami a mýty. Do jaké míry se staří kronikáři a spisovatelé drželi skutečnosti, to se dnes už nedozvíme. Faktem ale je, že bloodhound patří mezi nejstarší plemena na světě. Historie jeho předků se začala psát až 6000 let před naším letopočtem, ale pro nás je zajímavých posledních čtrnáct století. Nejenom myslivci a lovci znají legendu o svatém Hubertovi:

V Ardenských lesích lovil se smečkou svých psů někdy v 7. století francouzský rytíř Hubert de Liège, když tu náhle při štvanici spatřil přelud jelena s křížem mezi parohy. To na něj tak mocně zapůsobilo, že se zřekl svého dosavadního zhýralého života a dal se na pokání a víru. Stal se mnichem a v roce 687 n. l. nechal založit klášter v Andin přesně v místech, kde jelena spatřil. Později se stal biskupem v Lutychu a Maastrichtu. Po smrti byl prohlášen za svatého. V roce 825 n. l. byly ostatky svatého Huberta převezeny do tohoto kláštera, který se tak změnil na poutní místo. V 16. století byl klášter přestavěn na gotickou katedrálu a městečko bylo pojmenováno Saint Hubert. Svatý Hubert se stal patronem lovců a myslivců.

Mniši v klášteře sv. Huberta chovali základní smečku vynikajících stopařů, kteří prý doprovázeli kralevice na lovu, a kteří postupně získávali věhlas po celé Evropě. Klášter byl královským výnosem zproštěn placení daní, musel však každoročně dodávat několik párů těchto psů na francouzský královský dvůr. Povinnost vznikla v roce 790 n. l. a trvala do Velké francouzské revoluce v roce 1764, tedy bezmála tisíc let. V roce 1066 Vilém Dobyvatel přivezl bloodhoundy do Anglie a i zde byly králové a královny obdarováváni těmito vynikajícími stopaři, kteří jim pomáhali při lovu vysoké a černé zvěře. Později se tito psi využívali také k pátrání po pytlácích dobytka: použití jejich svědectví bylo posvěceno dokonce královským výnosem.

Kolonizátoři si pak odvezli tyto psy i do Ameriky, kde jim pomáhali hledat uprchlé otroky a trestance. Jak v Anglii, tak i později v Americe získal bloodhound takovou vážnost, že jako jediný byl v soudních procesech uznáván jako tzv. němý svědek. Pokud bloodhound například ztotožnil vražednou zbraň s osobou, mohlo to pachatele přivést až na šibenici.

Jedním z neslavnějších bloodhoundů využívaných bezpečnostními orgány v Americe byl Nick Carter, který se proslavil více jak 600 úspěšnými zásahy. Ovšem typickou práci bloodhoundů spíše charakterizuje jiný bloodhound – Symbol of Kenwood, který uhynul v roce 1954. Byl nasazen na stopu dvou uprchlých vrahů. Stopa byla stará, dlouhá, vedla přes silně frekventované úseky města Isleta Pueblo. Symbol vrahy nakonec dostihl, ale jak je pro bloodhoundy příznačné, když je našel, dával najevo obrovskou radost a na důkaz toho vtiskl jednomu z pachatelů přátelský polibek. Vrah s ním tuto neskrývanou radost zřejmě nesdílel.

V dřívějších dobách bloodhoundi pracovali navolno a pokud zachytili stopu, museli psovodi za nimi jet na koních, aby jim stačili. Bloodhound při tom vydával hluboký melodický zvuk, který jezdci na koních sledovali a většinou, když hukot psa ustal, našli jej posléze u hledaného pachatele. Tuto metodu označovanou jako AirScenting ale v poslední době vystřídala práce na stopovací šňůře.

Převzato volně z knihy Psi společenských plemen (Findejs-Štěpanský), vydané SZN Praha v roce 1973

Do rozvoje plemene ale celkově nepříznivě zasáhla druhá světová válka. Američtí vojáci a policisté, kteří bojovali v Evropě, se zhlédli v německém ovčákovi. Líbila se jim jeho oddanost a universálnost, tak důležitá pro policejní praxi. Jednostranně využitelný bloodhound byl odsunut na druhou kolej. Zůstal jen malý počet chovných jedinců, převážně z chovů u amerických věznic, a lidé už bloodhoundy chovali hlavně kvůli exteriéru, ne kvůli stopařským schopnostem. V posledních letech se situace snad začíná měnit: díky importům mezi jednotlivými zeměmi se znovu obnovil chov a byli odchováni velmi hodnotní jedinci jak v zahraničí, tak i u nás. U některých chovatelů je vidět snaha o znovu upevnění jejich povahy a kondice. Bohužel i bloodhoundy postihl stejný osud, jako prakticky většinu plemen psů, kdy se výstavní exteriér upřednostňuje na úkor zdraví a pracovní upotřebitelnosti.

Obr. 1 Cassino a Chooco

Obr. 2 Nabrouck

Obr. 3 Chooco na trailu ve městě

Do ČSSR se bloodhound dostal v roce 1974, kdy si jej dovezli za velmi zvláštních okolností, manželé Charyparovi. Zaplatili za něj neskutečné peníze, za které by si tehdy mohli koupit třeba nové auto. Jejich Athos, který si zahrál i v jednom díle seriálu o majoru Zemanovi, má v plemenné knize číslo 001.

Pes Athos of Jalen´s a fena Barylla Gypsi měli první tuzemský vrh „A“ Ze Stříbrné Stezky (nar. 30. 5. 1976) a druhý vrh „B“ v roce 1978. Po odchování tohoto vrhu Charyparovi emigrovali do zahraničí i se svými psy.

Další importovanou fenou byla Are Ö Little Silver Wood – Lands (zvaná Ferina). Tato fena byla importovaná z USA z pověření Federálního ministerstva vnitra Ing. Jiřím Piklem a byla zapsána do plemenné knihy pod číslem ČLP 2. Tato fena působila ve službách SNB (Sbor národní bezpečnosti) až do roku 1980. U SNB na ní odchovali v roce 1977 jeden vrh „R – SNB“ a některé její potomky využívala policie.

Jednoho bloodhounda, který již pocházel z českého vrhu, vlastnila také herečka Jana Šulcová. Jmenoval se Ax a jako jednoletého jej později prodala tehdejší Správě VB, která se snažila využít tyto fenomenální stopaře v policejní práci.

V lednu, roce 1981 v Lahovicích u Prahy se sešli poprvé majitelé, chovatelé a příznivci plemene bloodhound a hovořili zde o podmínkách a organizaci chovu bloodhoundů v Československu.

První československý klub zpočátku sdružoval všechna plemena barvářů a honičů, byl to Klub barvářů a honičů (v Čechách) a Klub farbiarov a duričov se sídlem na Slovensku. V té době byly chovné předpoklady pro lovecká plemena podmíněny složením lovecké zkoušky (pro bloodhoundy to byly Předběžné zkoušky barvářů nebo Individuální zkoušky) a výstava. V současné době z tohoto nic neplatí. K uchovnění jedince stačí dvě výstavy a chovný svod. Kontrola zdravotního stavu a pracovní schopnost se nepožaduje.

Nepokrytě přiznávám, že jsem zamilovaný do plemene bloodhound a velmi těžce nesu, jakým směrem se chov bloodhoundů ubírá. Posledních pár desítek let jsou chovatelské stanice a kluby, které mají zodpovídat za rozvoj daného plemene, jednostranně zaměřeny pouze na exteriér a výstavy: neřeší otázky spojené se zdravotním stavem a pracovní schopností, prakticky neexistuje výběr chovných jedinců na základě toho, co by mělo toto krásné plemeno charakterizovat. Bohužel v tom bloodhound není sám, je to obecný trend v chovu většiny plemen psů.

O mantrailing se v Česku začala zajímat v roce 2006 skupina členů Bloodhound clubu CZ a následně začala spolupráce i se slovenským Klubem sv. Huberta. První skutečné pátrání po hledané osobě proběhlo v roce 2009. I díky mantrailingu se pomalu začínají některé chovné stanice vracet k výběru chovných jedinců s pracovními předpoklady.

Přestože je mantrailing úzce spjat s plemenem bloodhound, ve výcviku se v posledních desetiletích prosazují i další plemena, převážně z řad plemen loveckých a služebních.

Mantrailing bez předsudků

Mantrailing považuji za královskou disciplínu pachových prací.

Velmi rád si čtu příběhy a poslouchám vyprávění lidí, kteří s mantrailery pracují, a kteří se snaží proniknout do tajů této krásné disciplíny. Často se mi svěřují se svými zážitky a zkušenostmi, kladou mi mnoho otázek a chtějí slyšet adekvátní odpovědi. Nevím, jestli je najdeme a jestli najdeme odpovědi na otázky, které napadnou při čtení vás. V každém případě bylo naší snahou hledat v té velké změti informací a dezinformací cestu, která vám pomůže mantrailing lépe pochopit.

Mantrailing je metoda pachové práce, která sice vychází z podobných zásad, jaké se uplatňují i u jiných pachových prací, má ale určitá specifika, která nejde přehlížet.

Proč to tedy někdy nefunguje? Odpověď nebude jednoduchá, pokusím se ale o vysvětlení na příkladech z naší praxe.

1. Nedostatek informací a zkušeností

Když jsem s mantrailingem začínal, dostal jsem se na seminář do Německa. Zaujala mě tam dívka, která pomáhala při výcviku: schovávala se jako figurantka a absolvovala s námi i teoretické přednášky. Na mou otázku, kde má psa, odpověděla, že ho ještě nemá, a pořídí si ho až tehdy, kdy bude přesvědčená, že má dostatek zkušeností a hlavně bude vědět, co chce se svým psem vlastně dělat. Je to zásadní rozdíl v přístupu oproti tomu, kdy zájemci přijdou se svým psem na náš trénink a jejich první slova jsou:

„Můj pes je hyperaktivní a já jsem slyšela, že ho mantrailing uklidní.“

„Mám dva roky psa, děláme jenom obedience, nosework a dogfrisbie a chci dělat ještě mantrailing.“

„Kdy můžu udělat první zkoušku?“

Vždy znova a znova mě zarazí, jak mnoho lidí překvapí jednoduchá otázka: „Čeho vlastně chcete v mantrailingu dosáhnout?“

Bohužel nejčastější odpovědí, která vyletí z úst, je: „Chci složit zkoušku.“ Ještě mrazivější odpovědí je: „Když nám to půjde, mohli bychom i zachraňovat lidi“.

Tento přístup budoucího zájemce o mantrailing není podle mého názoru správný. Hlavně proto, že to není disciplína, při které stačí složit nějakou zkoušku. Mantrailing je souhra mnoha i nesourodých faktorů, kde obrovskou roli hraje vlastní zkušenost, celoživotní vzdělávání psa a hlavně psovoda.

MT tým tvoří pes a člověk. Teprve s postupujícím časem chápu slova našeho amerického instruktora, který řekl: „Nejslabším článkem MT týmu je člověk a výkonnost MT týmu roste se zkušenostmi psovoda“.

Nejde jenom o výběr plemene, ale i o výběr vhodného jedince a přizpůsobení celého životního a pracovního stylu psa i psovoda. Je to komplex podmínek, které se musí zrealizovat předtím, než bude MT tým skutečně schopen nasazení do pátrání po ztracených a pohřešovaných osobách. Pokud od začátku ignorujeme základní „předpoklady“, budeme pak neustále bojovat s důsledky podceněné přípravy a neuváženého výběru, které výkonnost MT týmu silně limitují.

U mantrailingu musíte pochopit jeho filozofii, je to základní podmínka, která předurčuje úspěšnost každého pátracího týmu.

Nesouhlasím s myšlenkou, že jsou zásadní rozdíly mezi profesionálními psovody a mezi nadšenými, poctivými dobrovolníky. Bezpečnostní složky si pohrávají s myšlenkou zavedení bloodhoundů a mantrailerů do praxe již od roku 1976 a zatím žádné pokusy nepřinesly kýžený efekt. Zdůvodnění byla různá, ale hlavním důvodem bylo nepochopení podstaty mantrailingu. Snad se mnou budou souhlasit pamětníci, že mnoho prvků, které dnes mantrailing charakterizují, užívaly bezpečnostní složky už v poválečném období a fungovaly dobře. Praxe ze zahraničí a i policejní psovodi, kteří s námi spolupracovali a spolupracují, potvrzují, že nejtěžší na mantrailingu bylo přepnout hlavu na úplně jiný styl práce, než na který byli ze své praxe zvyklí.

2. Specializace a trpělivost

Pomineme-li opět skupinu majitelů psů, kteří se věnují mantrailingu pro zábavu a rekreaci, se svým psem vedle toho jezdí na cvičák, dělají agility, obedience, běhají krosy apod., a nemají vyšší ambice, je skutečně nutné si uvědomit, že mantrailing je založený na samostatné práci psa a pes má v MT týmu při práci jasně vedoucí úlohu.

Hlavním úkolem psovoda je naučit se psa dobře číst a správně interpretovat jeho chování. Mantrailing je úzce specializovaná činnost a jakákoliv další aktivita snižuje výkonnost a schopnosti psa. Neměl by být jenom další dovedností profesionálního policejního, nebo záchranářského psa. Je to speciálka se vším všudy, se všemi riziky, které zaměření na jednu dovednost přináší. Je jasné, že pro profesionálního psovoda je mantrailing vysoce rizikový: dlouholetou, třeba i tříletou přípravu, v okamžiku zmaří třeba torze žaludku.

I proto se mnoho lidí, kteří začínali s mantrailingem, vrhlo raději na velmi módní disciplínu pachových prací – nosework. Je krásné, když je pes za velmi krátkou dobu schopen používat aktivně svůj nos, majitelé se pak mohou předhánět v množství diplomů, výsledků dosažených na soutěžích a porovnávat se tak mezi sebou.

Mantrailerům je toto všechno odepřeno. Nelze v něm soutěžit a porovnávat se mezi sebou, není zde množství diplomů. A hlavně i když už pes nějakou zkoušku složí, nelze si myslet, že je jeho výkonnost stabilizovaná tak, že je schopen dosažený výsledek pravidelně opakovat. Výcvik mantrailingu je dlouhodobá, systematická práce bez výsledků viditelných pro okolí. Tady jeden seminář, byť se zahraničním instruktorem, prostě nestačí. Může být sice impulsem k pochopení některých souvislostí, podstatou mantrailingu nicméně ovšem zůstane pravidelný, pestrý a soustavný trénink nejenom psa, ale hlavně psovoda.

Obr. 4 Socializace je důležitým prvkem

Některé psí školy se už pachovými pracemi, noseworkem a mantrailingem začínají zabývat na komerční báze a organizují různé semináře na tato témata. Pro mnoho lidí jsou tyto „hobby“ pachové práce atraktivní a ani jim nevadí vyšší cena, kterou obvykle mají. Zásadním problémem je ale přístup k této činnosti: je třeba si uvědomit, že tímto amatérským a komerčním přístupem většinou nelze dosáhnout profesionálních výsledků. Sdílím rozhořčení a beznaděj jedné instruktorky, která cvičí detekci na špičkové úrovni. Přišel ji dopis od slečny, která se chlubila, že její psíček už umí čichat skořici – za což dostala diplom – a ona by tedy ráda pomáhala profesionálům při odhalování pašovaného zboží. To samé bohužel platí i u mantrailingu, kde se aktivně nabízejí psovodi už po složení základní jednoduché zkoušky a chtějí se bez jakýchkoliv zkušeností účastnit pátracích akcí. Jejich výsledky jsou tristní a znevažují práci těch, kteří mantrailing dělají poctivě a na vysoké úrovni. Být trpělivým se vyplácí. Dobrý mantrailer skutečně podává špičkové výkony až po třech, čtyřech letech intenzivního výcviku. Spěch psa zničí.

3. Individualita a ego psovoda:

Pes a jeho psovod tvoří kompaktní tým, kde je tím důležitějším článkem pes a za ním různě zkušený psovod. Čím dál víc se kloním k názoru, že pes chyby nedělá, pouze reaguje na to, co ho psovod v průběhu výcviku (ne)naučil. Při vlastní práci je potřeba psovi ponechávat co nejvíce volnosti, nezasahovat nevhodně do jeho činnosti a hlavně se snažit svého parťáka dobře číst a správně interpretovat řeč jeho těla. Spolehnout se na schopnosti svého psa je velké umění a dokážou to pouze ti, kteří jsou vnitřně přesvědčeni, že ve výcviku nic nezanedbali, mají praktické zkušenosti a umí se na svého psa spolehnout. Vše přichází se zkušenostmi psovoda a jeho instruktorů, kteří se mu v tréninku věnují. Prosté: „Věř svému psovi“.

4. Správné vyhodnocení příčin problémů

Ať se vám to líbí anebo ne, chyby a nedostatky je třeba vždycky hledat hlavně u sebe. Sebelepší trenér může jenom poradit a navrhnout řešení, které se osvědčilo u mnoha jiných psů, kteří mu prošli pod rukama. Zodpovědnost za MT tým ale jednoznačně nese psovod. Ten si vybral plemeno a vybral si také štěně. Měl by mít nějaké zkušenosti, ale hlavně ochotu se dál vzdělávat. Musí umět dát psovi všechno, co potřebuje ke své práci, a věřit jeho schopnostem. I profesionálním špičkovým psovodům se pracuje těžce, když dostanou psa, který nemá základní genetické předpoklady: trpí různými fobiemi, špatnou socializací, nedokonalým výcvikem a musí vedle pachových prací zvládat i mnoho dalších činností.

Nedokáže-li psovod správně a objektivně vyhodnotit příčiny daného problému, nikdy ho správně nevyřeší. Věcně posoudit skutečné příčiny potíží, které se při výcviku objeví, je velké umění.

Obrovským uměním je také objektivní argumentace a rozbor příčin problémů, které při výcviku nastávají. Argument, že pes sešel ze stopy kvůli tomu, že před měsícem pršelo a vloni foukal silný vítr, prostě zlepšení nepřinese. Zkušený instruktor, zkušení psovodi, by měli být schopni, objektivně a bez osobních útoků, říct svůj názor. Všichni by si měli uvědomit, že pochlebování – popřípadě mlčení – kýžený výsledek také nepřinese. Pokud je kritika objektivní a zaměřená na odstranění chyb a problémů, s cílem psovodovi pomoci, měl by ji psovod unést.

5. Terminologie

Jedno české přísloví říká: „Jeden o koze, druhý o voze.“ Mnohokrát jsem byl svědkem toho, že se dva lidé bavili každý o něčem jiném: používali při tom úplně stejné výrazy, každý z nich je ale chápal úplně jinak.

6. Informace

Obr. 5 Připraveni ke startu