Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Bc. Olga Klepáčková, Zuzana Krejčí, Mgr. Martina Černá, Ph.D.

Trauma - informovaný přístup
v sociální práci

Recenzent: doc. PhDr. Milan Tomka, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © depositphotos.com, 2020

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7827. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 136
1. vydání, Praha 2020
Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o, Pardubice

Publikace vznikla v rámci studentského odborného projektu, realizovaného v roce 2019 na Vysoké škole polytechnické Jihlava.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1950-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-1949-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-1049-0 (print)

Poděkování

Autorský kolektiv děkuje Vysoké škole polytechnické Jihlava, zejména Katedře sociální práce, za podporu a zázemí
v průběhu zpracování publikace.

Úvod

„Jednou z posledních neprobádaných oblastí v naší společnosti je dostatečné uvědomění si rozsahu traumatu“ (Middleton in Tobler, 2011, s. 13).

Trauma se dotýká přímo či nepřímo každého z nás. Svět je plný zraněných, zlomených lidí, kteří se snaží vypořádat s přetrvávajícími následky traumatické události, kterou byli zasaženi v minulosti, nebo jí čelí v současné době. Přesto nás většinou nenapadne, že člověk, se kterým se setkáváme, mluvíme nebo mu poskytujeme pomoc a podporu, s velkou pravděpodobností takovou událost prožil či prožívá. Pro některé to mohla být jednorázová zkušenost, pro jiné je naopak téměř neznámý pocit bezpečí, přijetí a zmocnění. Někteří si řeknou o pomoc sami, bolest mnohých dalších je pro ostatní neviditelná, jiní se trápí a bojují tiše v ústraní. Pokud myslíme na možnost traumatické události a jejího potenciálního dopadu v životech druhých, pomáhá nám to mít na paměti i jejich zranitelnost a možná citlivá nebo slabá místa a přistupovat k nim s větším respektem a pochopením. Mnohým můžeme právě takto přinést do života novou naději a skutečnou pozitivní změnu.

Sociální a zdravotně sociální pracovníci a další pracovníci pomáhajících profesí se ve své praxi často setkávají s klienty, kteří byli ve svém životě zasaženi určitou formou traumatu, jež je ovlivnilo a mělo dopad na jejich schopnost sociálního fungování a celkové blaho. I ti, kteří nepracují se skupinami klientů v tomto směru nejzranitelnějšími, např. oběťmi násilí, se vzhledem k prevalenci traumatu v populaci ve své praxi běžně setkávají s klienty s traumatickou událostí v anamnéze. Dostatečné povědomí o problematice traumatu, jeho prevalenci, nejčastějších formách, možném dopadu zejména z hlediska dlouhodobých negativních následků a souvislostech s rizikovým chováním i sociálně patologickými jevy umožňuje těmto pracovníkům lépe porozumět potřebám svých klientů, pracovat s nimi z hluboce holistického pohledu, a dosáhnout tak ve společné práci lepších a trvalejších výsledků. Důležitým aspektem je pro tyto pracovníky také uvědomění si možného dopadu práce s traumatizovanými klienty na sebe sama a role psychohygieny (Supporting adult survivors of childhood trauma & abuse, © 2019).

Cílem této publikace věnované představení trauma-informovaného přístupu (trauma-informed care) je nabídnout studentům sociální práce a příbuzných oborů, odborným pracovníkům pomáhajících profesí i dalším zájemcům nový úhel pohledu na klienty a jejich potřeby, svoji roli v životech těchto klientů i význam a možný přínos vzájemného vztahu. Koncept tohoto přístupu klade důraz zejména na citlivou vnímavou práci s klientem a hodnoty, které posilují a rozvíjejí hloubku lidskosti a tvoří stěžejní pilíře sociální práce jako takové. Trauma-informovaný přístup pomáhá učit se přijímat druhé s ohleduplnějším postojem a respektem k jejich pocitům, potřebám i chování a lépe si uvědomit, jak je může jejich minulost ovlivňovat v současnosti a jakou formu podpory a péče skutečně potřebují. Publikace zároveň předkládá konkrétní návrhy, jak zejména klientům zasaženým traumatem lépe porozumět v kontextu jejich životní cesty a účinně jim v rámci poskytované služby pomoci. Přináší inspiraci nejen pro profesní, ale i osobní život, jak lidem ve své blízkosti nejen (byť neúmyslně) neubližovat, ale svým zájmem, ohleduplností a laskavostí se pro ně stát v těžkých chvílích jejich majákem.

„Význam ,hodnoty lidských vztahů‘ je natolik součástí toho, co my sociální pracovníci děláme, že často zůstává bez povšimnutí. Přesto je základem, na kterém je postaveno všechno ostatní“ (Talebreza-May, 2017).

Poznámka autorů

V rámci této publikace jsou pojmy pracovník, klient, jedinec, traumatizovaná osoba, pachatel nebo oběť obecně označovány osoby obou pohlaví a tyto pojmy jsou v jednotném i množném čísle užívány rodově neutrálním způsobem. V některých pasážích jsou užívána maskulina a feminina specifickým způsobem a podle kontextu označují výhradně osoby daného pohlaví.

Pod pojmem uzdravení není v kontextu této publikace myšlen stav, kdy daný jedinec doslova přestává být nemocný nebo zraněný (fyzicky či psychicky) a je znovu dosaženo plného zdraví, ale spíše výsledek procesu hojení ve smyslu překonání určité (traumatické) události, obnovení a znovunabytí sil, smyslu a kvality života či získání nových dovedností a hodnot.

V publikaci je z důvodu lepší přístupnosti a srozumitelnosti užíván pro anglický termín „trauma-informed“ český ekvivalent „trauma-informovaný“.

1Trauma-informovaný přístup vsociální práci

„Zfaktorů, kterými jsou ovlivněni uživatelé sociálních služeb, představuje trauma ten nejčastější“ (Grant, 2012).

Pojetí trauma-informovaného přístupu se vyvíjelo vzahraničí vposledních 30 letech zrůzných proudů myšlení ainovací. Vsoučasné době se tento přístup uplatňuje vširokém spektru služeb od oblasti duševního zdraví azávislostí na návykových látkách přes služby zaměřené na péči oděti arodinu až po školy ainstituce, které se soustředí na práci spachateli trestných činů (Wilson et al., 2013). Počátky rozvoje tohoto přístupu se pojí spostřehy, že sociální služby, např. voblasti duševního zdraví nebo závislostí, často poskytovaly pomoc apéči jedincům zasaženým traumatem, aniž by si byly této traumatické události vjejich životech vůbec vědomy či jí vrámci poskytované péče cíleně věnovaly pozornost. Traumatické zkušenosti klientů nebyly dostatečně zohledňovány ani při volbě intervencí apostupu zaměřeného na řešení jejich situace nebo ve vztahu kprevenci možné retraumatizace (Harris, Fallot, 2001).

Ve své podstatě je koncept tohoto přístupu velmi přímočarý. Pokud by se měli odborní pracovníci zastavit azvážit, jakou roli hraje trauma ajeho následky vživotě konkrétního klienta či dané cílové skupiny, se kterou pracují, včem by se chovali jinak? Jaké kroky by podnikli ktomu, aby nebyli jejich klienti vystaveni dalšímu stresu či neúmyslnému připomínání prožitých traumat? Jak by bylo možné se tohoto rizika vyvarovat, či ho alespoň minimalizovat? Jak by mohli svým zraněným klientům lépe pomoci kpřekonání jejich traumatické zkušenosti, zlepšení sociálního fungování azvýšení kvality jejich života? Pokud by se podívali „čočkou traumatu“ na to, jak je celý systém péče organizován ajakým způsobem jsou dané služby poskytovány, co by mělo být jinak? (Wilson et al., 2013). Tento vývoj povědomí otraumatu, včetně vývoje konceptu trauma-informovaného přístupu, úzce souvisí snovými poznatky voblasti citové vazby apřipoutání (attachment theory), vývoje práce stělem, pamětí achápání sebe samého. Koncepty péče aléčby se mění zčistě biomedicínských (lékařství apsychiatrie) a/nebo výhradně psychoanalytických (psychologie) směrem, který zahrnuje ipsychosociální rovinu azaměření na zotavení (recovery-oriented) (Supporting adult survivors of childhood trauma & abuse, © 2019). Zásadní je uvědomění, že mnozí klienti mají potřeby související sprožitým či prožívaným traumatem aměli by prospěch zpřístupu acílených intervencí reflektujících tuto skutečnost (Wilson et al., 2013). Trauma-informovaný přístup však může být přínosem pro všechny klienty bez ohledu na jejich životní historii. Jeho využití vpraxi není směřováno jen ktěm, jejichž bolest či strádání jsou zřejmé nebo onich pracovníci vědí (Brickel, 2018).

1.1Základní vymezení traumatu asouvisejících pojmů

„Je důležité si uvědomit, že to, co se stalo, není zdaleka tak důležité jako to, co toto trauma znamená pro daného jedince“ (SAMHSA, 2014, s. 51).

Ačkoli dlouho bylo trauma považováno za spíše výjimečnou, neobvyklou událost, vystavení traumatické události vprůběhu života je ve skutečnosti ve většině zemí normou azejména vrámci určitých skupin populace prakticky univerzální zkušeností (Kessler et al., 2017). Vposledním desetiletí odborníci věnují stále větší pozornost otázce, jakým způsobem je spojeno trauma skvalitou života, zdravím, duševním strádáním aonemocněními či závislostmi na návykových látkách (SAMHSA, 2014). Ikdyž se trauma vyskytuje vprůběhu celého života, pro mnohé, kteří vyhledávají služby sociálních pracovníků adalších pomáhajících profesí, má počátek již vdětství (Wilson et al., 2013). Dopad traumatu může být nenápadný aplíživý, jindy naopak náhlý aprudký. Někdy vede izdánlivě nevýznamné trauma až ktragickým následkům, na druhou stranu není výjimkou, že někteří jedinci překonají ivelmi závažné nebo mnohočetné trauma překvapivě dobře, anegativní zkušenost unich dokonce vede kposttraumatickému růstu. To, jak prožité trauma konkrétního jedince ovlivní, závisí na mnoha faktorech, včetně rysů jeho osobnosti, typu, charakteru avýznamu této události(í), vývojové úrovni asociokulturních aspektech (SAMHSA, 2014). Trauma přitom neovlivňuje jedince jen vsoučasnosti, ale může sociálně apsychologicky ovlivnit idalší generace (Sweeney, 2018). Podle nedávných důkazů má pravděpodobně závažné psychofyziologické trauma mezigenerační účinky ina epigenetické úrovni (Yehuda, 2016).

Rozsáhlá studie (WHO World Mental Health Surveys), jejímiž účastníky bylo celkem 68 894 osob ze 24 zemí světa, se zabývala prevalencí 29 typů traumatických událostí vběžné populaci. Vsouhrnu bylo celkem 70,4 % respondentů vystaveno vprůběhu života traumatické události, průměrná expozice představuje 3,2 traumatu na osobu. Zdaleka nejběžnějším typem traumatu bylo neočekávané úmrtí blízké osoby (31,4 % respondentů), přímé vystavení smrti nebo vážnému zranění, např. vpozici svědka (23,7 %), dále loupežné přepadení (14,5 %), život ohrožující autonehody (14,0 %) aživot ohrožující nemoci (11,8 %) (Kessler et al., 2017).

■Předchozí vystavení traumatu je spojeno svýznamně vyšším rizikem další traumatizace.

■Snejvyšším rizikem rozvoje posttraumatické stresové poruchy jsou spojena traumata zahrnující interpersonální násilí.

■Ženy jsou výrazně častěji vystaveny sexuálnímu násilí ve vztahu sintimním partnerem, muži mají častěji zkušenost sfyzickým násilím anehodami.

■Traumatické události zahrnující násilí anehody se vyskytují častěji vobdobí adolescence ačasné dospělosti než vjiném období života.

■Manželství představuje nejkonzistentnější sociálně-demografický faktor spojený se sníženým rizikem vystavení mnoha typům traumatických událostí. Míra událostí zahrnujících násilí či nehody ataké spojených spřírodními katastrofami je nepřímo úměrná socio-ekonomickému statusu

(zvýsledků studie WHO World Mental Health Surveys,
Kessler et al., 2017).

1.1.1Traumatická událost ajejí složky

„Individuální trauma je výsledkem události, série událostí nebo souboru okolností, které jsou prožívány jako fyzicky nebo emocionálně zraňující či život ohrožující akteré mají přetrvávající nepříznivé účinky na fungování daného jedince ajeho fyzickou, duševní, emocionální, sociální aduchovní pohodu“ (SAMHSA, 2014, s. 7). Složky traumatu jsou znázorněny na obrázku 1.

Obr. 1 Složky traumatu (vlastní zpracování podle The Three E’sof Trauma: Event, Experience, and Effect; SAMHSA, 2014)

■Událost(i) aokolnosti mohou zahrnovat méně až mimořádně závažnou hrozbu fyzické nebo psychické újmy. Míra pocitu ohrožení přitom nemusí vždy nutně korespondovat sreálným nebezpečím. Tyto události aokolnosti mohou být jednorázové, ojedinělé či se vprůběhu času opakovat, popř. představovat po kratší či delší dobu prakticky nepřetržitý stav.

■Prožitek události(í) pomáhá určit, zda se jedná zpohledu daného jedince otraumatickou událost. Ne všechny situace obecně vnímané jako traumatické musí být nutně traumatem anaopak. Způsob, jakým konkrétní osoba prožívá náročnou či traumatickou situaci, závisí na její individuální interpretaci aprožívání této situace, zejména toho, do jaké míry se cítí ohrožená nebo bezmocná. To, jak ji ona sama – nikoli její okolí – označí, jaký jí přidělí význam ajak je touto událostí zasažen její fyzický apsychický stav acelkové fungování, ovlivňuje, zda je tato událost prožívána jako traumatická. Způsob, jakým je daná událost vnímána, může být ovlivněn řadou faktorů, např. věkem astupněm vývoje, předchozími zkušenostmi, mírou resilience, kulturním prostředím, sociálním zázemím nebo mírou podpory adalšími.

■Dopad představuje rozhodující složku traumatu. Jeho nepříznivé následky – fyzické, psychické, sociální aduchovní – se mohou objevit okamžitě, či mít opožděný nástup ajejich trvání může být krátkodobé idlouhodobé až trvalé. Není výjimkou, že lze jen obtížně rozpoznat vztah mezi konkrétní traumatickou událostí atěmito následky nebo není tento vztah dlouho zřejmý. Tyto následky mohou mít mnoho podob, které se navíc udaného jedince mnohdy mění včase nebo vzávislosti na rozličných vnitřních avnějších podnětech. Ktypickým následkům traumatu patří např. neschopnost dále zvládat obvyklý stres azátěž každodenního života pomocí přiměřených mechanismů, narušená schopnost důvěry, potíže snavazováním audržením zdravých vztahů sdruhými, potíže se zvládáním kognitivních procesů, jako je paměť, pozornost nebo myšlení, či neschopnost regulace svého chování aadekvátního vyjadřování emocí, což souvisí ise změnami na neurobiologické úrovni. Rozsah ahloubku dlouhodobých následků značně ovlivňuje míra kumulovaného (nahromaděného) stresu. Opakovaně traumatizovaný jedinec (často vícero typy zátěžových nebo traumatických událostí), který nemá po každé ztěchto událostí dostatek prostoru azdrojů podpory se sní vyrovnat anačerpat nové síly, je mnohem více ohrožen rozvojem závažných negativních následků ve srovnání stím, ukoho je kumulace stresu eliminována nebo se jí aktivně předchází např. vrámci preventivních intervencí (SAMHSA, 2014).

Zvýšená pozornost by měla být tomuto faktoru kumulovaného stresu věnována nejen vpřípadě klientů, unichž je známo mnohočetné vystavení náročným životním situacím, ale také utěch, unichž vyvolá na první pohled méně významná zátěžová událost nebo navenek podružný stresor prudkou reakci, vede kzásadním az pohledu druhých neadekvátním rozhodnutím nebo nečekaně vážným negativním následkům. Tento zdánlivě nedůležitý podnět mohl být pro tyto klienty tzv. poslední kapkou po všem, čemu už vživotě čelili as čím se museli vyrovnat, apři nedostatečné nebo chybějící podpoře se unich může rozvinout mnoho forem sociálně patologických jevů, včetně zvýšeného rizika rozvoje duševního onemocnění nebo sebevražedného chování.

Zvláštní formou traumatu je kolektivní trauma, které označuje „událost nebo řadu událostí, které otřesou pocitem bezpečí vrámci určité skupiny nebo skupin lidí. Právě svojí kolektivní povahou se tyto traumatické události liší od ostatních, neboť se nejedná oindividuální, ale sdílenou zkušenost, která mění příběh apsychiku celé skupiny nebo komunity“ (Saltzman in socialwork.tulane.edu, 2020). Příkladem takového traumatu může být nedávný tragický požár domova pro zdravotně postižené ve Vejprtech (2020), útok na studenty střední školy ve Žďáru nad Sázavou (2014), povodně vTroubkách (1997) amnohá další neštěstí, včetně událostí válečných let, které stále pamatuje nemálo ze současných seniorů. Není výjimkou, že lidé zasažení těmito událostmi – ať už byli jejich přímými účastníky či svědky, nebo se jich dotkly sekundárně (např. jako příbuzných obětí) – io mnoho let později prožívají emočně velmi intenzivně abolestně zejména výročí dané události nebo jiné milníky, které se sní pojí.

1.1.2Základy neurobiologie traumatu

Pokud někdo zažije traumatickou událost nebo situaci, ve které cítí extrémní stres astrach, mozek na tuto zkušenost reaguje přirozeným obranným mechanismem, který spočívá vadaptaci svého fungování těmto ohrožujícím okolnostem. Povědomí oneurobiologii traumatu – jednoduše dopadu traumatu na mozek ajeho funkce – je pro pracovníky, kteří se ve své praxi setkávají straumatizovanými klienty, velmi důležité. Tyto znalosti nejen přispívají kdestigmatizaci aboří mylné představy apředsudky ve vztahu ktěmto klientům ajejich chování, ale mají významnou roli také vrámci jejich psychoedukace, která jim může značně pomoci lépe porozumět své zkušenosti ajejím následkům. Pro obě strany – pracovníka iklienta – pak mohou tyto znalosti ajejich následné vhodné uplatnění vpraxi přinést mnohdy zásadní změnu klepšímu vprůběhu vzájemné spolupráce adosahování vytyčených cílů.

Otázce toho, jak prožitek extrémního stresu ovlivňuje funkce mozku, se již věnovaly četné odborné studie avýzkumy atéma neurobiologie traumatu patří především vzahraničí kaktuálním tématům diskutovaným na multidisciplinární úrovni. Dr. Bessel van der Kolk, jeden zpředních světových odborníků na problematiku traumatu, který se ve své práci věnuje mj. otázce, jakým způsobem trauma doslova přetváří tělo imozek ajaký má vliv na jejich funkce, uvádí: „Pochopili jsme, že trauma není jen událost, která se odehrála někdy vminulosti; je to také otisk zanechaný touto zkušeností na mysli, mozku atěle“ (van der Kolk, 2014, s. 21).

Trauma prokazatelně způsobuje skutečné fyziologické změny, včetně změny nastavení poplašného systému mozku, zvýšení aktivity stresových hormonů azměn vsystému, které pomáhají filtrovat relevantní informace od irelevantních. Narušuje také fungování oblasti mozku, která předává informace ofyzickém, ztělesněném pocitu být naživu, cítit se skutečně živý. Tyto změny pomáhají ozřejmit, proč traumatizovaní lidé často opakují stejné patologické vzorce chování aproč pro ně bývá tak těžké učit se ze zkušenosti. Při vystavení extrémně stresující nebo ohrožující situaci mozek automaticky přepne do funkce „autopilota“, která je mechanismem přežití při hrozícím nebezpečí aokamžitě vtěle vyvolává iurčité fyziologické ahormonální změny (zvýšené vylučování stresových hormonů adrenalinu akortizolu, zvýšení/snížení tepové frekvence, snížené vnímání bolesti, pocení/pocit chladu, změny zorniček adalší). Člověk typicky reaguje jednou zforem obrany známých jako útěk, útok, zamrznutí nebo úplný kolaps. Útok nebo útěk zpravidla volí, pokud vnímá svoji šanci na aktivní obranu nebo záchranu za pomoci vlastních sil azdrojů. Častější strategií však bývá zamrznutí, kdy si je jedinec vědom převahy druhé strany (např. na základě předchozí zkušenosti) aví, že pokus oaktivní obranu by byl marným nebo zbytečným plýtváním sil. Vkrajním případě tělo reaguje kolapsem, kdy se strategie „předstírat mrtvého“ jeví jako jediná šance na záchranu.

Pokud jedinec prožil určité trauma, tyto přirozené automatické reakce se mohou stát způsobem, jímž vbudoucnu mimovolně reaguje ina neohrožující podněty či situace. Výrazně se tento jev projevuje zvláště ujedinců, kteří byli opakovaně traumatizováni vdětství, které je zhlediska vývoje mozku nejzranitelnějším obdobím. Důvodem je, jednoduše řečeno, skutečnost, že zejména vpřípadě nedostatečně zpracované prvotní události mozek „uvázne“ vdobě traumatu atento systém reakce na nebezpečí zůstává aktivovaný, nedokáže však správně odlišit skutečné od domnělého nebezpečí apřehnaně reaguje na všechny podněty, jež prvotní trauma připomínají. Skutečnost, že připomínky minulosti automaticky aktivují určité neurobiologické – subkortikální – reakce, vysvětluje, proč jsou traumatizovaní jedinci náchylní ktomu jednat ve vztahu kpřítomnosti iracionálně, neadekvátně či vyloženě škodlivě aproč mají tendenci prožívat současnost sfyzickými pocity aemocemi spojenými sminulostí. Tito jedinci mohou např. vybuchnout vreakci na drobný podnět, „zamrznout“ při flustraci nebo propadnout bezmoci, když čelí ijen bezvýznamné výzvě. Zejména pokud není počáteční trauma vhodně ošetřené, izdánlivě drobné anevýznamné stresory mohou udaného jedince opakovaně aktivovat reakce spojené srežimem obrany apřežití. Bez zvážení kontextu prožitých traumatických událostí ajejich možného ovlivnění současného způsobu myšlení achování se pak mohou tyto emoce areakce zdát zcela nepatřičné abizarní, mnohdy jsou nepochopeny ahodnoceny velmi negativně (van der Kolk, 2006; van der Kolk, 2014; Levine, 2017).

1.1.3Komplexní avývojové trauma

Se změnami ve struktuře afunkci mozku aneurobiologických systémech reagujících na stres či hrozbu je spojováno především špatné zacházení vdětství, zejména jeho závažné adlouhotrvající formy. Ty patří podle výzkumů ktypické příčině komplexní posttraumatické stresové poruchy (C-PTSD), pro kterou se vpraxi častěji používá termín komplexní trauma. Jedinci zasažení touto formou traumatu tvoří mezi klienty sociálních služeb poměrně početnou skupinu, zejména vrámci určitých cílových skupin. Termín komplexní trauma popisuje mnohonásobnou expozici traumatické události avztahuje se ina následky této expozice. Zahrnuje všechny formy týrání, zneužívání azanedbávání dětí, další nepříznivé zkušenosti vdětství (např. závažnou formu šikany), domácí násilí, občanské nepokoje akomunitní násilí, válečné trauma nebo genocidu, trauma uprchlíků ažadatelů oazyl, sexuální vykořisťování nebo obchod slidmi. Důležité je povědomí oskutečnosti, že komplexní trauma může být důsledkem traumatizace vdětství idospělosti. Vpraxi však není výjimkou, že tito jedinci nesplňují diagnostická kritéria PTSD, nebo unich klasické formy terapie PTSD nevedou kvýraznějšímu zlepšení, či je dokonce retraumatizují. Důvodem jsou specifické charakteristiky tohoto typu traumatu, které ho od jiných forem traumatizace odlišují (Supporting adult survivors of childhood trauma & abuse, © 2019).

Rozdíly mezi PTSD aC-PTSD: PTSD se obecně pojí spíše sjednorázovovou traumatickou událostí (např. autonehodou, přírodní katastrofou či sexuálním útokem), zatímco C-PTSD se vztahuje kmnohonásobné a/nebo dlouhotrvající (chronické) traumatizaci (Leonard, 2018). C-PTSD zpravidla vede kvýznamně většímu ahlubšímu funkčnímu poškození než PTSD. Kromě příznaků typických pro PTSD – znovuprožívání, vyhýbání se připomínkám dané události apocitu ohrožení – patří kpříznakům C-PTSD emoční dysregulace, negativní sebepojetí apotíže voblasti interpersonálního chování (Cloitre et al., 2013).

1.1.4Trauma a„okno tolerance“

Obr. 2 Okno tolerance (vlastní zpracování, 2020)

1.1.5Sekundární traumatický stres

1.2Základní charakteristika trauma-informovaného přístupu

1.3Historický kontext

1.3.1Vývoj trauma-informovaného přístupu vUSA

1.3.2Vývoj péče otraumatizované osoby vEvropě

1.4Charakteristika sociálních služeb strauma-informovaným přístupem

1.4.1Příklady trauma-informovaného přístupu vsoučasné evropské praxi

1.5Sociální pracovník atrauma-informovaný přístup

1.6Klient ajeho podpora zpohledu trauma-informovaného přístupu

1.7Trauma-informovaný přístup vpraxi: nezbytné předpoklady na straně pracovníka aslužby, možné limity arizika

Vybrané základní znalosti