Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michal Vaněček, Renata Petříčková

KOUZELNÉ POVĚSTI NAŠICH KRAJŮ

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6926. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Radka Svobodová

Návrh obálky Václav Ráž

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.

Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2018

Vytiskla tiskárna TNM print, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2018

Text © Michal Vaněček, Renata Petříčková

Ilustrace © Václav Ráž

ISBN 978-80-247-1703-6 (ePub)

ISBN 978-80-247-1727-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-0724-7 (print)

STŘEDOČESKÝ KRAJ

Permoníci v Koněpruských jeskyních jsou ale pěkně vykutálení

U Koněpruských jeskyní je vrch, nejvyšší v kraji. Jmenuje se Zlatý kůň. Je to vrch kamenitý, ale na svazích kopce mezi kamením roste v létě krásná šťavnatá tráva. Chodíval tam i pasáček Matěj pásat svoje ovce. Ovečky přežvykovaly trávu a zvonily svými zvonečky. Byl parný den a blížilo se k polednímu. Matěj seděl na kameni a hleděl na vesnici pod kopcem. Najednou ucítil kouř. Z vesnice to ale není, říkal si. Vstal a rozhlédl se kolem sebe. Promnul si oči. Klame ho snad zrak? Na kopci, skoro pod vrcholem, stoupal mezi kameny k nebi proužek kouře. Ale odkud by se tady vzal kouř? Kamení přece nehoří! Rozhlédl se. Kolem dokola, kam oko dohlédlo, nebylo živáčka. Opatrně po špičkách došel až k místu, odkud to kouřilo. Ležel tam velký placatý kámen a kolem něj se prodíraly ven kouřové obláčky. Matěj přemýšlel. Měl strach. Co pod tím kamenem asi může být? Bál se, ale zvědavost jej přemohla. Sehnul se, uchopil kámen a s námahou ho nazvedl a odsunul na stranu. Vítr odfoukl kouř a pasáček dírou uviděl, že dole je velká místnost, vykutaná ve skále. Hořel tam oheň a kolem něj seděli na zlaťácích podivní muži. Zarostlí byli, s plnovousy, na hlavách měli čepice. Matějovi přišlo, že byli celkem malí.

Samo sebou, že jim neušlo, že nad nimi něco šramotí. Jakmile první z mužů spatřil dírou ve skále Matěje, zakřičel a hned se všichni zvedli a otvorem vtáhli překvapeného Matěje dovnitř. Nebyli sice velcí, ale sílu měli jako málokdo. Milého pasáčka svázali a odnesli dolů do jeskyně. A hned se začali vyptávat, kde se tam vzal, proč tam slídil a kdo ho posílá.

Matěj se třásl strachy. Vždyť se snad dostal k permoníkům! Začal prosit a vysvětloval, že má venku ovečky, že je jen prostý pasáček a k otvoru ve skále že jej přivedl kouř a zvědavost.

Vousáči si zamyšleně mnuli plnovousy a přemýšleli. Pak jeden z nich promluvil.

„Víš ty vůbec, kam ses to dostal?“ zaburácel silným hlasem, až se to podzemními chodbami vracelo ozvěnou.

Pasáček jen bezradně zavrtěl hlavou.

„My jsme permoníci! A vyrábíme tady pro lidi zlaťáky!“

Matěj jen užasle zíral s otevřenou pusou. Tak permoníci, zlato, kouzla a čáry! To bude tedy pěkná šlamastyka!

„Nesmíš nikomu prozradit, co jsi tady viděl, sic tě nemine ten nejkrutější trest,“ přidal se další.

Matěj se třásl po celém těle a byla v něm malá dušička. A jen vrtěl hlavou, že ne, že nic nevyzradí, slovo ze sebe nedokázal vypravit. Když ti podivní chlapíci viděli, že je pasáček dost vystrašený, rozvázali ho. Dali mu do měšce zlaťáků, co se jen vešlo, a vyprovodili ho zpátky na vrchol kopce. Matěj byl rád, že zas vidí modrou oblohu a může se nadechnout čerstvého vzduchu.

„A teď si vem ty svoje ovečky a mazej domů!“ přikázali mu.

Pasáček na nic nečekal a pádil do vesnice. Měšec se zlaťáky svíral křečovitě v ruce. Ovečky nechápaly, proč pastva dnes tak rychle skončila. Ale pasáček je pasáček, vydaly se za ním do vsi.

„Permoníci! Permoníci! Našel jsem permoníky!“ hulákal z plných plic Matěj, když doběhl na náves. Mával měšcem nad hlavou, zapomínaje na veškerou opatrnost, jak byl šťastný, že unikl snad jisté smrti.

„Co to povídáš?“ zeptal se jeden ze sousedů, kteří seděli v hospodě na návsi u piva.

„Na Zlatém koni,“ oddechoval Matěj. „Díra! Kouř! Samí permoníci a fůra zlaťáků!“

Někteří sousedé se pochechtávali, ale když Matěj vysypal na dubový stůl hromádku zlaťáků, nastalo v hospodě hrobové ticho. To však trvalo jen krátce. Pak někdo odložil půllitr a hrábl do hromádky zlaťáků. Zkusil jeden zlaťák mezi zuby a oči se mu rozzářily překvapením. „To je opravdu pravé zlato!“ vydechl. Hrobové ticho se rázem změnilo v davové šílenství a všichni si začali jako o překot brát zlaťáky ze stolu.

„Kde je to místo?“ naléhali na Matěje. Ten tam jen zmateně stál s prázdným měšcem v ruce.

„No vždyť říkám – na Zlatém koni!“

„Jdeme!“ zavelel hostinský, pověsil na dveře ceduli „Z technických důvodů zavřeno“ a celé procesí v čele s Matějem se vydalo zpátky na kopec. Ovce to pozorovaly a nechápaly, proč si jejich pasáček odvádí na pastvu celou hospodu.

Pasáček se sousedy doběhl na vrchol kopce. Rozhlíželi se kolem dokola, ale nikde ani známka vycházejícího kouře. Matěj zoufale hledal ten placatý kámen, ale ať dělal, co dělal, přišlo mu, že ty kameny jsou nějak zpřeházené.

„Ty nám tajíš to místo, kde se skrývá bohatství!“ osopili se na něj sousedé.

„Netajím…,“ zoufal si Matěj, „ale nemohu ho najít!“

Sousedé se na něj dívali podezřívavě. „Jen počkej, ty si z nás budeš tropit legraci?“ obořili se na něj. Matěj si ani nevšiml, odkud přilétla první facka. A pak druhá a třetí. Sousedé, kterým v kapsách cinkaly Matějovy zlaťáky, propadli zlaté horečce a zmydlili Matěje, že ten ani nevěděl, čí je. Když pochopili, že se od něj asi opravdu nic nedozvědí, mávli rukou a odešli zpátky do hospody.

„Ach ouvej, ouvej,“ naříkal potlučený Matěj, „to jsem tedy dopadl. Permoníci mne ušetřili, ale nakonec jsem přišel o zlaťáky, dobrou pověst i pevné zdraví.“ Zvedl se, ještě obhlédl kameny na vrcholu kopce a s pocitem, že se mu to snad všechno zdálo, odbelhal domů, do vsi.

„Už jsou pryč?“ zašeptal jeden z vousáčů ve skalní místnosti pod vrcholem kopce. Ostatní se zaposlouchali.

„Jo, už odešli.“ Někdo přiložil pod oheň a rozfoukal plameny.

„Permoníci!“ ozvalo se veselé zachechtání. „O tom se bude ještě dlouho vyprávět. Štěstí, že ten pasáček neví, jak vypadá permoník.“

„A my to snad víme?“ zaburácel okolo bodrý smích.

„Tak do práce, do práce,“ zavelel nejstarší vousáč, „ztratili jsme dnes spoustu času. Ještě že jste teď dobře zakryli náš vchod!“ A za chvíli se od skalních chodeb začalo odrážet zvonění kladiv a raznic.

V roce 1950 byl učiněn v Koněpruských jeskyních pozoruhodný objev. Ve vrchním patře jeskyně byla objevena středověká penězokazecká dílna. Ale kdoví? Třeba tam opravdu bydleli a pracovali permoníci…

PARDUBICKÝ KRAJ

Pravda opůlce koně

Zavlády Vladislava II. se české vojsko proslavilo svým nočním tažením na Milán, ve kterém Češi, které předcházela pověst rváčů, lidožroutů anesmírně krutých vojáků, přišli také kpověsti opřepůleném pardubickém běloušovi. Jenže málokdo ví, že ten bělouš dopadl ve skutečnosti úplně jinak adožil si svůj důchod právě tak, jak se na vysloužilého válečného koně patří. Ačkoliv ho pověst umístila pod pardubickou bránu, ten ubohý kůň měl svůj život jednodušší alespoň vtom, že útrapy ahřbet plný Ješkova lupu anakradených cenností nesl jen chvíli. Přepůlit ho dle pověsti měla už milánská brána, kterou spustil strážný spocitem hořkého zadostiučinění: „Zloději nenažraný, aby ses těmi nakradenými věcmi udávil,“ řekl si prý tehdy pod vousy aspustil bránu na běloušův hřbet, už tak dost ztrhaný těžkým nákladem.

Ajen hrdinské pověsti tvrdí, že Ješek zPardubic si ztoho pranic nedělal, sebral půlku koně na jedno rameno avšechen lup na druhé avydal se zpátky do vojenského ležení. Aza to všechno byl potom odměněn šlechtickým erbem se zobrazenou polovinou jeho bělouše se zlatou uzdou.

To víte, byla tehdy tma, všechno se událo vnoci. Mnoho toho vidět nebylo, atak opravdových svědků celé události bylo jen velmi málo. Taková tma tmoucí je živnou půdou pro vznik různých mýtů abájí. Sem tam si něco přibarvit apozměnit aejhle – než se celé české vojsko dopotácelo zpátky do tábora, navíc ještě notně opilé milánskými uloupenými víny, byla na světě pověst orozpůleném oři ahrdinských činech. Skutečnost byla ale úplně jiná…

Strážný ubrány se krčil ukrytý za sloupem vhrůze, že ho dobyvačné vojsko najde azabije. Musel se nějak dostat změsta. Potřeboval koně. Ale kde ho vzít? Náhle spatřil všeru pochodní, jak se kbráně loudá kůň naložený naloupenými věcmi. Lumpe zlodějská, pomyslel si strážný. Ale pak ho něco napadlo. Přesekl provaz, na kterém visela padací mříž. Ta spadla těsně před Ješkovým koněm, který se vylekaně zastavil, stejně jako Ješek.

„Psst,“ syknul strážný, „dám poklad za koně!“

„Poklad?“ zbystřil Ješek. „Jaký poklad?“

Strážný vykoukl ze stínu aopatrně si Ješka prohlížel. „Tamhle… pod tou kaplí,“ ukázal halapartnou někam do tmy, „tam je ukryt poklad, ojakém se ti nezdá. Před vaším útokem tam ukryli všechno, co má nějakou cenu. Dovedu tě tam. Ale potřebuju koně. Nechci se nechat tvými lidmi zabít.“

Table of Contents

STŘEDOČESKÝ KRAJ

Permoníci v Koněpruských jeskyních jsou ale pěkně vykutálení

PARDUBICKÝ KRAJ

Pravda o půlce koně