Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kamila Bolfová, Jan Kršňák

Kdyby lidi byli stromy

Ilustrace: Olga Yakubovskaya
Sazba a obálka: Bušek & Dienstbier
Formát ePub: Štěpán Böhm
Jazyková redakce: Marie Rákosníková
Odpovědná redaktorka: Lenka Kubelová
Tisk: TNM PRINT

První vydání
Praha 2020

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7 569. publikaci

Text © Kamila Bolfová, 2020
Text © Jan Kršňák, 2020
Ilustrace © Olga Yakubovskaya, 2020

www.alferia.cz

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1533-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-1532-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-1041-4 (print)

Upřímné poděkování za důvěru ve vznikající knihu patří

Lukášovi Vlčkovi z Krajského

centra vzdělávání a Jazykové školy

v Plzni a Janě Slezákové za možnost otestovat hry i slova knihy s dětmi

ze Základní školy Inspíria

v Záluží u Plzně

Bez těla bychom nevěděli, kdo jsme. Ani kde jsme. V těle pobíháme po světě, v těle můžeme vnímat a cítit všechnu jeho životodárnou krásu. V sobě a kolem nás. Můžeme se jí dotýkat, můžeme díky ní tančit, můžeme se jí nadechnout. Můžeme ji potkat a vtáhnout do sebe a potom ji s každým výdechem, mrknutím či pohybem ruky zase poslat dál po krajině. Když přijdeme domů, naše tělo se uvolní a zaraduje. Naše tělo se ale také uvolní a zaraduje, jakmile vyjdeme ven, třeba do lesa. Uvolněné a radující se tělo chápe, že nejen ono samo, ale i celá Země je naším domovem. Stejně jako je domovem pro všechny stromy, ptáky a houby. Máme tělo, které je drobným kouskem krajiny, v níž žijeme. Jsme Zemí. Tvoříme ji svými doteky, pocity, myšlenkami, pohyby očí, kroky i skoky. Žijeme na ní a ona žije pod námi, nad námi, kolem nás i v nás.

„Jsme zpomalené zvukové a světelné vlny,

chodící chomáče frekvencí sladěných s vesmírem.

Jsme duše oděné do posvátných biochemických hábitů

a naše těla jsou nástroje, prostřednictvím kterých

naše duše hrají svoji hudbu.“

Albert Einstein

Kdyby lidi byli stromy

Jaké by to asi bylo, kdyby lidi byli stromy?

Stáli by pevně najednom místě. Byli by malí nebo velcí. Štíhlí nebo tlustí. Pevní nebo slabí. Byli by ohební, rozvětvení, rovní či křiví. Byli by zkrátka různí. Počkat! Takoví přeci lidé jsou! Lidé, stejně jako stromy, jsou různí. Každý člověk je jiný.

Ale lidé, narozdíl odstromů, často řeší, jací jsou. Jestli jsou dost štíhlí nebo jestli nejsou moc tlustí. Jak to, že jsou tak vysocí, anebo naopak malí, proč jsou vlasatí, anebo naopak holohlaví? Nebo proč se někdo směje nahlas ajiný jen potichu, uvnitř? Slyšeli jste někdy, že by se dub trápil, že je moc silný? Nebo že by bříza řešila, že je tenká abílá?

„Proč já, borovice, mám jehlice tak dlouhé aostré?“

„Proč já, lípa, mám jiné květy než jabloň?“

Stromy si tohle nikdy neříkají. Příroda moudře zařídila, že všichni tvorové jsou vpořádku právě takoví, jací jsou. Právě tak je jim dobře. Radují se, že jsou sami sebou amají se rádi. Ikdyž jsou různí.

ITerezce se líbí, že mezi stromy je ohromná rozmanitost. Každý den se prochází březovým hájkem, který žije hned unich zadomem. Vbřezovém hájku mezi břízami bydlí její kamarádka líska. Často si spolu povídají, zatímco Terezka sbírá lískové oříšky, rozbíjí je acpe si je dopusy. Líska si nikdy Terezce nestěžovala, že žije obklopena samými břízami avůbec nikde potěle nemá kmen bílý jako ony.

Jó, kdyby lidi byli stromy, byli by klidně aspokojeně tím, kým jsou. Třeba lískou žijící mezi břízami. Anebo švestkou obsypanou švestkami.

Co myslíte, děti, žila někdy někde švestka, co plodila jablka? Anebo lípa, která se rozhodla, že naní dozrají bukvice? Kdybyste byly třeba švestkou, dávaly byste světu švestky. Některé by možná byly nedokonalé, červivé akyselé, ale to by vůbec nevadilo, protože jiné by určitě byly krásné, šťavnaté asladké. Akdo by chtěl být jabloní aplodit jablka? Akdo by byl radši ořešákem aházel pod sebe nazem vlašské ořechy? Každý dává světu své plody, atak je Příroda pestrobarevná azajímavá. Kdyby všichni byli stejní, byla by nasvětě nuda azmizela by zněj krása.

Proto je prima, že někdo má dlouhé prsty anaučí se díky tomu parádně hrát naklavír aněkdo jiný má prsty kratší, ale zase krásně maluje. Adalší má rychlé nohy adobře běhá aněkdo další umí obratně vyšplhat nastrom, anebo dokáže vylézt naten nejvyšší kopec. Aněkdo jiný vymyslí úžasný vynález aněkdo nevymyslí úžasný vynález, ale zase se rád stará okoně nebo opsy. Někdo zná spoustu vtipů aněkdo, jako já, si nepamatuje ani jeden.

Jó, kdyby lidi byli stromy, bylo by jim vjejich tělech hezky, stejně jako je stromům krásně vjejich kmenech skorunou nahoře akořeny dole.

Každý je jiný. Terezka, například, je ze třídy třetí nejvyšší, pátá nejtenčí, má druhé nejtmavší vlasy, stejně jako tři další spolužáci ještě neumí plavat, nosí nejstrakatější trička adokáže vylézt úplně nejvýš postromě, co žije naškolní zahradě. Jednou si Terezka skamarádkou lískou povídala odůležitých věcech tak dlouho, až se setmělo aTerezka usnula opřena ojejí kmen.

Zdál se jí sen. Ocitla se nalesní mýtině. Všude kolem létali ptáci arostly houby. Najednou před ní stála zajímavá paní.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Terezka.

„Jmenuji se Příroda,“ řekla paní.

Terezka cítila, že je to dobrá amilující paní, ale vypadala velmi zvláštně. Měla tisíc těl atisíc hlav, stádo rukou ahejno nohou. Každá zhlav měla nekonečno očí avšechny se teď dívaly naTerezku.

„Kde to jsem?“ zeptala se Terezka.

„Jsi umě doma,“ odpověděla Příroda. „Tam, kde bydlím.“

„Vypadá to tu jako nasvětě,“ poznamenala Terezka zvědavě.

„Mami, jakým stromem bys chtěla být?“ zeptala se Terezka splnou pusou studené kaše.