Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Pešta

Rekonstrukce roubených staveb
2., upravené a rozšířené vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7883. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová
Sazba Martina Mojzesová
Jazyková korektura Dana Řezníčková
Recenze prof. Ing. arch. Jiří Škabrada, CSc.
Fotografie na obálce autor
Fotografie v textu z archivu autora, pokud není uvedeno jinak
Ilustrace z archivu autora, pokud není uvedeno jinak
Počet stran 408
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna TNM Print

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Design © Martin Sodomka 2020

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-4026-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-4025-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0525-0 (print)

Mým rodičům, Jiřině a Vladimírovi †

Předmluva k II. vydání

Milí čtenáři – majitelé roubených domů a chalup, tesaři, architekti, památkáři, stavitelé, truhláři, stavební inženýři, nebo prostě jen obdivovatelé lidové architektury… (začíná to skoro jako Werichův text ke známé budovatelské písni). Před sedmi lety spatřila světlo světa knížka věnovaná opravám roubených staveb. Tehdy vznikla především proto, aby zaplnila mezeru na našem knižním trhu. Existovalo – a dodnes tomu tak je – mnoho knih a příruček věnovaných dřevostavbám, stavebním technologiím, stavitelství, rodinným a rekreačním domům či interiérům. Pokud se ale tyto publikace zabývaly opravami starších objektů – v našem případě dřevěných, většinou to bylo z úhlu pohledu dnešního stavitelství. Nejinak tomu bylo a je i v případě hobby časopisů. Co však na knižním trhu chybělo, byla publikace představující jakýsi zdravě racionální přístup k obnově historických staveb, který by vycházel především z pochopení principů tradičního stavitelství. Přístup, který by nebyl zatížený bezbřehou důvěrou v nové stavební materiály a postupy, ale zároveň ani přísně vědeckým a konzervačním pohledem. Prostě přístup, který si každý může sám pro sebe charakterizovat jako odpověď otázku: „Jak by to asi udělal před sto lety sedlák?“

Ani jsem netušil, jak moc knížka dopadne na úrodnou půdu. Nejenže byla brzy rozebrána, ale dodnes dostávám mailem ohlasy, často provázené dotazem, zda se připravuje druhé vydání. Pracují s ní projektanti, řemeslníci i studenti. Knížka i mně samotnému usnadňuje práci – mnozí stavebníci, s nimiž se pracovně setkávám, ji už znají a díky tomu si vlastně od počátku naší spolupráce názorově rozumíme. Ze všeho nejvíc mě potěší, když knížku najdu někde na poličce na chalupě: ohmatanou, se záložkami a poznámkami, často až v nečekaně dobré autorské společnosti: z jedné strany Božena Němcová, z druhé Betty MacDonald a hned vedle Zdeněk Pohlreich. Prostě knihovnička na chalupu. Jako autor z toho mám samozřejmě ohromnou radost!

Za dobu sedmi let od prvního vydání se mi nahromadilo množství ohlasů, a to nejen z Čech, ale i ze Slovenska, kam knížka také pronikla. Ohlasy byly většinou pozitivní a ukázaly, že původní cíl – dát všem do ruky srozumitelný návod, jak se rozumně chovat k tradiční architektuře – se neminul účinkem. Tu a tam se ale samozřejmě objevily i kritické a polemické připomínky, většinou konkrétní. Některé mohou být věcí osobního názoru, jiné odhalily skutečné chyby nebo úskalí. Všechny jsem si je pečlivě schoval a zamyslel se nad nimi. I proto jsem poprosil několik kolegů, aby se na knížku podívali nezaujatým pohledem a sepsali svoje kritické připomínky pro případnou revizi. Ze všeho nejvíc mi v tomto směru pomohl můj dlouholetý kamarád, spolužák, kolega a zkušený dokumentátor památek Ing. arch. Jan Veselý, sám majitel hned dvou krásných roubených usedlostí. Jsem vděčný i za ostatní kritické připomínky, které mě přiměly k zamyšlení, i když ne se všemi se vždy názorově ztotožním. Budu za ně vděčný i v budoucnosti!

Výsledkem je druhé vydání knížky, které nyní čtenáři dostávají do ruky. Většina kapitol byla revidována, některé doplněny nebo rozšířeny tak, aby v nich byly zahrnuty nové poznatky či opraveny chyby. Věřím, že i druhé vydání si proto najde své čtenáře.

Na tomto místě bychom mohli navázat textem předmluvy k prvnímu vydání. Hlavním cílem zůstává přinést majiteli historické roubené stavby (nejčastěji chalupy) smysluplný rozcestník, který by jej bezpečně provedl po všech úskalích rekonstrukce, ukázal mu možné cesty (ne vždy je ta nejsnazší a nejkratší tou nejlepší!) a upozornil i na určitá rizika.

Stavebník i stavitel hledající inspiraci zde najde ucelený pohled na obnovu roubené stavby, od samotného představení roubené architektury ve všech jejích kontextech – dobových i regionálních – přes počáteční úvahy, přípravu stavby až po řešení zcela konkrétních praktických problémů. Stavebníkovi umožní nahlížet řemeslníkům či stavební firmě „pod ruce“, což není určitě na škodu, a případně si určit podmínky, jak by měla být stavba opravena. Zručný chalupář v ní může najít praktické ukázky stavebních postupů, z nichž mnohé pak bude schopen sám realizovat. Kniha může být inspirací i pro specializované stavební firmy nebo projektanty hledající poučení v historických stavebních postupech a technikách a v neposlední řadě i nástrojem pro studenty či pracovníky památkové péče.

Knížka samozřejmě vzhledem ke svému rozsahu není a ani nemůže být vyčerpávající – mnoho témat praktické obnovy spíše otvírá a ukazuje škálu řešení. I tak by ale měla být praktickým návodem, který čtenáře provede nástrahami chybných postupů a ukáže mu různé možnosti bezpečné cesty k cíli, kterým je kvalitně a bezchybně opravený, krásný historický roubený dům.

Publikace tohoto druhu samozřejmě není v české bibliografii ani zdaleka první. Kromě prvního vydání knihy bychom z novějších titulů měli zmínit alespoň Lidová stavení od Václava Hájka, patřící do produkce nakladatelství Grada. Řada starších publikací je orientovaná primárně na dřevostavby, od nich se naše vydávaná příručka liší důrazem na obnovu historické roubené architektury – tedy lidových staveb – s respektem k tradicím. Zvláštní pozornost zasluhuje společná publikace Svatopluka Voděry a Jiřího Škabrady Vesnické stavby a jejich úprava (SZN, 1975), která si jako jedna z mála v době svého vzniku zachovala vysokou odbornou úroveň a na rozdíl od mnoha jiných publikací nesklouzla k mnohdy pokleslému „chalupářskému“ či „chatařskému“ stylu.

Již mnoho let u nás vycházejí také hobby časopisy věnované bydlení a především chalupářství – tedy rekreačnímu „druhému“ bydlení. Výsadní místo mezi nimi zaujímá dvojice časopisů Chatař & Chalupář a Domov. Své články zde v průběhu let publikovala řada odborníků zabývajících se lidovou architekturou, památkovou péčí nebo problematikou venkova. Na druhou stranu i zde některé příspěvky občas uklouznou do polohy kýče. Zárukou nejsou ani technické rady, mnohdy vázané na skrytou reklamu výrobců novodobých sanačních technologií. Nověji se objevil i časopis Sruby a roubenky, i když ten je více než na historické stavby a jejich technologie zaměřen na moderní dřevostavby.

Své metodické publikace s návody, jak přistupovat k tradiční vesnické architektuře, v poslední době vydávají i jednotlivé regiony, orgány státní správy a samosprávy a další instituce. Jedná se např. o prakticky laděné publikace či jiné informační materiály o tom, jak stavět na konkrétním území specifického regionu (v poslední době vznikla podobná např. v česko-německém pomezí v kraji tzv. podstávkových domů, nebo v Krkonošském národním parku). Přes nesporně pozitivní vliv však mají tyto publikace jen omezenou platnost – především z hlediska územního. Zásady platné v Beskydech nemusejí platit na Šumavě a naopak. Podobné je to s odbornými příručkami věnovanými dřevostavbám, přírodním stavebním materiálům apod. – ty se vesměs zaměřují na novostavby a nové technologie využívající tradiční postupy, avšak nemají univerzální platnost.

V poslední době se velmi rozšířilo spektrum internetových stránek i zájmových skupin na sociálních sítích, věnovaných problematice dřevostaveb i historických technologií (a od prvního vydání knihy v roce 2013 to platí dvojnásob). Diskusní fóra jsou doslova nabitá informacemi, zkušenostmi a praktickými nápady, jak vyřešit každou konkrétní situaci. Některé názory a rady přitom mohou být velmi užitečné, jiná zcela zavádějící až škodlivé. Někdy je také těžké rozlišit skrytou reklamu. Pro laika je pak velmi obtížné se v takto širokém spektru názorů byť jen částečně zorientovat, neboť návody si mnohdy protiřečí a vypovídají o zcela rozdílných zkušenostech či jen domněnkách jejich pisatelů. Ty mohou vyplývat i z různých stavebních zkušeností a podmínek, ovšem zobecnit je a najít mezi nimi univerzálně platný návod je velmi obtížné. Každá historická stavba je totiž originálem. Stejně jako neexistují dva stejní lidé, neexistují ani dvě stejné historické stavby: liší se nejen svou dispozicí, technologií provedení a dobou vzniku, ale i terénními a klimatickými podmínkami apod.

A jak tedy najít tu správnou cestu, když názorů a možností je tolik? Stačí si opět připomenout filosofickou otázku z úvodního odstavce: „Jak by to asi udělal sedlák?“ Nebát se osvědčených tradičních a historických způsobů, uchopit problém racionálně, a pokud lze najít jednoduché řešení, vyhnout se příliš inovativním a komplikovaným postupům a moderním technologiím. Evoluce se sice posouvá kupředu drobnými inovacemi a tu a tam i revolučními změnami, avšak nesmíme zapomenout na slepé uličky, kterými je pokrok vykoupen. Jen málokdo se dobrovolně touží stát „průkopníkem slepých uliček“ – proto konzervativní setrvání na osvědčených zásadách a technologiích je v otázkách rekonstrukcí historických staveb sázka na jistotu.

K nalezení vhodné cesty pro obnovu historické roubené stavby nám může pomoci ještě jedna poučka: měli bychom mít na paměti, že historická architektura je systémově stavebně a technologicky velmi jednoduchá. Je důmyslná, vznikla na základě dlouhodobých zkušeností, ale není komplikovaná. Většina historických staveb využívá jen naprosté minimum materiálů: kámen, hlína (nepálená i pálená), vápno, dřevo, sláma. K nim můžeme připočítat ještě železo (na kování) a sklo (na okenní tabulky). V dnešní technikou nabité době se to může zdát nepochopitelné, ale naši předkové s těmito sedmi materiály dokázali postavit drobné chalupy i vznosné chrámy, které obdivujeme dodnes. Žádné sofistikované izolace, nanotechnologie, plasty, stavební chemie, impregnace, penetrace, řízené větrání, elektronika… Co víc: čtyři z těchto základních materiálů si lze (s nadsázkou řečeno) obstarat v nejbližším lese nebo na poli. Ze zkušenosti lze říct, že cokoli dalšího nového do stavby vložíme, většinou to vyvolá potřebu dalších a dalších opatření a stavba se nám začne (většinou zbytečně a nepříjemně) komplikovat.

Dnešní doba je z hlediska stavebního plná paradoxů. Na jedné straně obdivujeme historické památky a rádi se procházíme křivolakými uličkami měst, na druhé straně se na autenticky dochované staré stavby díváme s despektem a zoufale se je snažíme přizpůsobit modernímu životnímu stylu. A když už stavba vypadá – po odstranění všech originálních prvků a aplikování nových technologií – jako nevzhledná krabice, zase nám cosi chybí a snažíme se ji „vylepšit“, aby vypadala starší a zajímavější, různými „ohlodanými“ trámy či „selskými“ artefakty s umělou patinou. Mezi kýčem a napodobeninou je většinou jen tenká a křehká hranice.

Snažme se tedy opravu domu uchopit od počátku jinak. Je lepší zachovat na stavbě co nejvíce originálních autentických prvků (a slovo autenticita v textu uslyšíme opravdu často). Zachovejme a opravme vše, co je alespoň trochu možné: staré trámy roubení, krovu, strop, stopy nátěrů, starou podlahu, dlažbu, dveře a okna – nebo alespoň jejich kování. Každá konstrukce, každý prvek, každý detail, kterého se dotkly ruce dávného řemeslníka, který sloužil generacím lidí před námi, má na stavbě své místo a zaslouží si naši úctu. Nikdy jej nelze nahradit napodobeninou. Když už musíme sáhnout po novém prvku – snažme se v rámci možností, aby vznikl autentickou – nebo alespoň řemeslnou – technologií. Vím z praxe, že to není vždy možné, ale výsledek stojí za to.

Obr. 1 Roubená architektura vždy spoluvytvářela obraz venkova v českých zemích. V posledním půlstoletí mnoho staveb zaniklo, jiné byly nenávratně přestavěny. Harmonickou podobu venkova tak v mnoha případech už můžeme obdivovat již jen na starých fotografiích (na snímku z počátku 20. století usedlost ve Stéblovicích na Sobotecku; dům dosud stojí). Fotografie neznámého autora, ze sbírky FA ČVUT v Praze.

Knížka se snaží být určitým rádcem, jak s historickými roubenými stavbami zacházet. Část textu, především praktické kapitoly věnované stavbě samotné, vycházejí z článků publikovaných v časopisu Chatař & chalupář. Jsem si vědom omezené platnosti mnoha závěrů. Zvláště technologické sanační postupy se mohou lišit a zkušenosti s nimi mohou být různé. Obecně se přikláním k využívání tradičních postupů s minimem chemické konzervace a s omezením razantních zásahů. Snažím se uplatňovat názor, že historická stavba by se měla opravovat stejnými, nebo alespoň obdobnými technologickými postupy, jakými vznikla. Filosofii mého přístupu k historické architektuře, jak je prezentována v knížce, lze pro zjednodušení shrnout výše uvedenými „poučkami“ o sedlákovi a o jednoduchosti technologií.

Nic však není dogmatem: jsem si vědom, že pokrok zastavit nelze. Úplně se moderním technologiím vyhnout nemůžeme, proto jsou okrajově také zmiňovány (konec konců i ten sedlák, kdyby měl tenkrát k dispozici třeba závitové tyče, určitě by je nějak využil). Čtenář se tedy nemusí obávat sektářských názorů (s nimiž se občas také setkávám), že by měl – s nadsázkou – začít prát znovu na valše nebo u potoka za měsíčního svitu. Vždy jsem se u řešení problémů snažil o realistický přístup s nastíněním možných variant – té ortodoxní i té umírněné. Kromě ideálního řešení uvádíme proto také kompromisní technologické postupy, které dle našeho názoru stále vedou k relativně uspokojivému výsledku a jsou při realizaci snazší, trvanlivější, nebo levnější.

V rámci zachování objektivity jsem se v knížce snažil vyhnout konkrétním obchodním názvům sanačních prostředků. Navíc kvůli měnícímu se sortimentu výrobků by tyto kapitoly rychle zastaraly, zatímco kapitoly popisující historické tradiční technologie mají víceméně univerzální platnost.

Pozornost je věnována architektonickému řešení stavby a detailů, až po zdánlivé drobnosti – ovšem vždy se jedná o prvky, které ovlivňují především vzhled (ať již exteriéru či interiéru) a případně konstrukční řešení stavby, nikoli dispozici. Obecnou dispoziční problematiku ponechávám na odborných publikacích věnovaných především obytným a rekreačním domům – při vědomí, že i dispozice samozřejmě může podobu stavby významně ovlivnit.

Publikace je strukturována tak, aby mohla sloužit jako praktický návod komukoli, kdo jej bude potřebovat. Jedná se především o šťastné majitele roubených stavení, kteří jsou natolik osvícení, že se rozhodnou dům zachovat v jeho historické kráse a budou jej opravovat tradičními technologiemi. Inspirovat se mohou též projektanti bez větších znalostí historických technologií, studenti nebo začínající pracovníci památkové péče, správ chráněných krajinných oblastí a národních parků – tedy každý, komu leží půvab tradiční roubené venkovské architektury na srdci. Naopak příznivci radikálních inovací, moderních technologií a soudobých konstrukčních řešení zde inspiraci nenajdou.

Kniha je rozdělena do tří základních částí. První, úvodní část je věnována problematice roubených staveb obecně – tedy jejich historii, regionálnímu rozšíření v Čechách, na Moravě i jinde v Evropě, a jejich ochraně. Druhá část je věnována přípravě stavby – tedy především průzkumným a projekčním pracím a všemu, co s tím souvisí. Třetí, nejobsáhlejší část řeší stavbu samotnou a měla by být praktickým návodem pro řešení různých způsobů obnovy stavebních konstrukcí i drobných detailů.

Jednotlivé kapitoly jsou krátké a věnují se konkrétním technickým řešením. Každá kapitola obsahuje jednak srozumitelně napsaný text, doplněný ilustrativními fotografiemi, a jednak upozornění na nejdůležitější zásady a také na nejčastější a nejzávažnější chyby, s nimiž se v praxi setkáváme. Zvláště pozitivní příklady jsou na fotografiích označeny symbolem , naopak negativní symbolem . Knihu doplňuje rejstřík a přehled základní literatury.

Oproti prvnímu vydání přibylo několik kapitol, jiné byly upraveny tak, aby to odpovídalo dnešním poznatkům. Opraveny byly některé chyby a tam, kde to bylo vhodné, byly zohledněny polemické názory. Přibylo i několik plánků, fotografií a schémat a více byly zohledněny zahraniční reálie.

Na závěr ještě poznámka k dokumentačnímu materiálu: Na obnově mnoha objektů, v knize prezentovaných, jsem spolupracoval jako památkový architekt, případně konzultant či zpracovatel průzkumů. Další materiál laskavě poskytl můj kolega a dlouholetý přítel Tomáš Efler, který přispěl i svými radami a konzultacemi. Ne všechna témata je možné zdokumentovat a předvést na těchto objektech. Proto jsme si museli „vypůjčit“ dokumentační materiál i z jiných staveb, na jejichž obnově jsme se přímo nepodíleli a neznáme tedy ani okolnosti rekonstrukce, předchozí stav objektu apod. Týká se to jak příkladů pozitivních, tak i negativních. Věříme, že obrazový dokumentační materiál poslouží pro dobrý účel a doufáme, že se nikoho osobně nedotkneme. Protože si jsme vědomi citlivosti některých fotografií, zásadně ctíme „anonymitu“. Veškeré objekty použité ve fotodokumentaci (s výjimkou úvodních kapitol věnovaných regionům) proto uvádíme jen základním regionálním určením, aby byl zřejmý kontext stavby („Kokořínsko“). Zejména u citlivých fotografií jsou jméno lokality i číslo popisné zamlčeny.

Nakonec ještě terminologická poznámka, která zazněla již v prvním vydání knihy: Slovo „REKONSTRUKCE“, které je přímo v názvu knihy, není z hlediska péče o historické památky považováno za optimální. „Rekonstrukce“ znamená ve skutečnosti „znovupostavení“ stavby, a proto se mu snažíme v posledních letech vyhýbat. Lepší by bylo používat slovo „OPRAVA“. Protože se však jedná o termín ustálený, zažitý a všeobecně srozumitelný, budeme jej používat v knížce i my.

Přeji všem čtenářům mnoho štěstí a úspěchů na stavbě i mimo ni!

V Rožmitálu, srpen 2020

Jan Pešta

1Roubené stavby – historie aregionální typologie

1.1Roubená architektura

Velký podíl na zástavbě našich vesnic imenších měst tvořily vminulosti objekty postavené roubenou technologií. Za roubené – či srubové – považujeme takové stavby, které mají stěny sestavené – obvykle bez doplňkového spojovacího materiálu – zvodorovně ukládaných, různě opracovaných kmenů či klád. Dodnes se vmnoha regionech můžeme setkat světším množstvím historických roubených staveb, vsoučasné době ponejvíce sloužících jako rekreační objekty. Kromě nich se můžeme setkat is dalšími stavbami postavenými roubenou technologií – shospodářskými atechnickými objekty, případně stavbami sakrálními (kostely, kaple, zvonice), nebo dokonce vrchnostenskými (lovecké zámečky, panské domy apod.). Roubené technologie daly vzniknout imnoha starším horským boudám achatám – srubům apoužívají se vrůzné kvalitě architektonického itechnického provedení dodnes. Sroubenou architekturou se můžeme setkat nejen na území České republiky, ale iv rozsáhlých oblastech Evropy (zejména na severu, východě ajihovýchodě av Alpách).

Obr. 2 Roubený vesnický dům, dnes trvale obývaný audržovaný laskavými majiteli, spoluvytváří nezaměnitelné přívětivé aútulné „obytné“ prostředí, jakého novostavba nikdy nemůže dosáhnout (Olešná, Podbrdsko).

Roubená architektura provází lidstvo od pravěku avelké oblibě se těší, po nedlouhé přestávce posledního století, iv současnosti. Není divu, roubené stavby mají mnoho výhod. Jsou nejen esteticky zajímavé apřitažlivé, ale současně jsou postavené zryze přírodního materiálu – dřeva, často ve spojení sdalšími přírodními materiály (hlína, kámen, sláma). Vsoučasné přetechnizované době, plné umělých materiálů atechnologií, se tak nelze divit zvýšenému zájmu obydlení či rekreaci vcelodřevěných domech. Tradiční architektura je navíc pojítkem mezi námi ageneracemi předků, vjejichž moudrosti aživotním stylu hledá idnes řada znás inspiraci.

Rozšiřuje se tak poptávka po rekonstrukci historických roubených staveb av neposlední řadě ipo novostavbách, postavených – lépe či hůře – roubenou technologií. Kjejí oblibě přispívá ito, že patří mezi stavební postupy spraktickou „suchou“ avelmi rychlou montáží, která není závislá na ročním období tolik jako běžné zednické práce.

Roubené stavby (zvláště ty historické) ovšem vyžadují také pečlivou, odborně prováděnou údržbu. Vpřípadě jakékoli větší rekonstrukce je žádoucí používat tradiční postupy, mnohé dnes již polozapomenuté. Poptávka po odborně provedených rekonstrukcích ovšem mnohdy naráží na nedostatek kvalifikovaných sil – realizačních stavebních firem iprojektantů, kteří by měli zkušenosti sopravou historických dřevěných konstrukcí.

Stavební firmy jsou navíc často zvyklé pracovat „osvědčenými“ postupy apráci si co nejvíce zjednodušovat bez ohledu na tradiční technologie ina obecnou kvalitu. Přitom iv případě dřevěných staveb je na místě uplatňovat již vúvodu zmíněné pravidlo, že historické či památkové objekty bychom měli opravovat za použití stejných – nebo podobných – technologií, jakými byly postaveny.

Obr. 3 Výjimečné je spojení lidové architektury, především roubené, skrajinným prostředím – vtomto případě je dokonalé (Telecí, Poličsko).

Řešení se zpravidla nabízí celá škála, přičemž ne vždy je zrůzných objektivních důvodů možné uplatnit to ideální. Ihledání kompromisů kopravám historických objektů nedílně patří anelze je apriori zavrhnout. Přesto bychom měli být při výběru technologie opatrní aobezřetní, neboť ne všechny novodobé stavební postupy jsou vsouladu shistorickými aestetickými hodnotami, případně stechnickými vlastnostmi roubených staveb. Chybně navržené nebo provedené úpravy, použití nevhodných materiálů, technologií apod. se může vbudoucnosti velmi vymstít.

Obr. 4 Sroubenou architekturou jsme téměř geneticky srostlí: iproto ji mnozí volí jako své obydlí (novostavba podstávkového domu podle projektu Ing. arch. Tomáše Eflera vprůběhu realizace, Děčínsko).

Obr. 5 Ovšem když dva dělají totéž, není to vždy totéž… Znepochopení apodivného vkusu investorů az neschopnosti úřadů vznikají itakovéto novostavby tzv. „kanadských“ (či spíše „sibiřských“) srubů, které na české vesnici nemají co dělat (Broumovsko).

Obr. 6 Itakto může dopadnout „obnova“ roubené stavby. Původně typický patrový podstávkový dům postupnými adaptacemi zcela ztratil tradiční malebný ráz; autentický již zůstává jen štít (Českolipsko).

ZAPAMATUJTE SI!

▶Roubené stavby tvořily vminulosti podstatnou část stavebního fondu nejen českého amoravského venkova, ale imenších měst, zejména vseverní, severovýchodní avýchodní části země.

▶Roubená architektura se objevuje iv jiných oblastech Evropy – především na severu, východě ajihovýchodě adále valpských zemích.

▶Tradiční architektura, kníž počítáme iroubené stavby, je pojítkem mezi naší současností asvětem našich předků aměli bychom kní přistupovat zodpovědně.

▶Jednoduchou poučkou je, že historické stavby (včetně roubených) bychom měli opravovat stejnými nebo podobnými technologiemi, jakými vznikly.

1.2Roubená konstrukce

Včeských zemích bylo dřevo až do konce 18. století nejobvyklejším stavebním materiálem na venkově, ato iv oblastech, které dnes vnímáme jako tradiční regiony zděné architektury (jižní Čechy). Na stavbu se používalo především rovné jehličnaté dřevo, pouze vněkterých regionech snedostatkem jehličnatých lesů to bylo tvrdé dřevo listnatých stromů, především dubové (ktomu podrobněji viz kapitolu 3.1 Dřevo jako konstrukční materiál).

Roubenou konstrukci je možné definovat jako stěnu postavenou zvodorovně umístěných masivních dřevěných trámů vrůzném stupni opracování – od jen nahrubo oloupaných kmenů, kuláčů (povalů) přes půlené kmeny, dvoustranně opracované („omítané“) trámce, ze všech čtyř stran opracované trámce sponechanými přirozeně oblými rohy až po plně hraněné trámy asilné fošny. Zjiných evropských zemí známe ipoužití ze stran zploštělých pěti- či šestibokých trámů, ev. kuláčů svyžlabenou spodní stranou.

Obr. 7 Roubená konstrukce nás provází od středověku ado konce 18. století představovala bezpochyby nejběžnější stavební postup na venkově. Na snímku jeden znašich nejstarších zachovaných domů ze 16. století (Lučice, Klatovsko).

Zatímco stavba zneopracované nebo jen nahrubo opracované kulatiny je vnašem prostředí považována za archaický relikt adnes se sní setkáme již jen vzácně, různým způsobem opracované trámy jsou standardem. Stavba zpřesně hraněných trámů se kromě německojazyčných regionů objevuje imezi roubenými domy mladší generace, typická je třeba pro novější architekturu Valašska. Spáry jsou vtomto případě minimalizované azakryté trojúhelníkovými lištami přichycenými ktrámům drobnými dřevěnými kolíčky (klínky). Líc takové roubené stěny je pak téměř hladký.

Obr. 8 Stěnové konstrukce znehraněných klád iotesaných trámů daly vzniknout nejedné památce lidového stavitelství. Na snímku jeden zbezesporu nejkrásnějších domů na Vysočině (Telecí, Poličsko).

Obr. 9 Mistrné provedení itěch zcela účelových staveb ukazuje na virtuozitu dávných tesařů. Na snímku rybinové pláty stěn roubené polygonální stodoly – navazující stěny tedy nejsou navzájem kolmé! Přestože tesaři nejčastěji pracovali jen sprovázkem asekerou, je sesazení trámů dokonalé (Čistá, Litomyšlsko).

Někdy se setkáme ise stavbami zjednostranně hraněných trámů (zpravidla stesanou stranou obrácených dovnitř stavby, ne však vždy), které mají na jedné – obvykle vnější – straně ponechanou více či méně neopracovanou oblinu. Kpříkladům patří roubené domy severovýchodní Moravy aTěšínska nebo některé roubené kostely tamtéž (např. nedávno vypálený kostel vGutech vbeskydském podhůří). Hladká stěna interiéru zajišťuje reprezentativní vzhled umožňující pokročilejší povrchové úpravy. Například na Sedlčansku je tomu ale naopak: některé domy mají trámy sponechanými oblinami směrem dovnitř. Důvod neznáme.

Jednotlivé trámy se navzájem dotýkají jen na koncích (resp. ve spojích sostatními stěnami – tedy styčnících). To nám pomůže představit si statické působení roubené konstrukce: stěna je vpodstatě tvořena jen volně uloženými trámy, znichž každý nese jen svoji váhu as ostatními trámy je spojen jen ve spojích. Mezi trámy je vtakovém případě mezera.

Méně častá je varianta, která je unás vázaná především na regiony svyspělou tesařskou kulturou, kdy jednotlivé trámce – zpravidla přesně opracované – spočívají na sobě navzájem vcelé ploše vodorovných spár. Setkáme se sní především vkontaktu sněmeckou stavební kulturou – např. vseverních Čechách (Šluknovský výběžek) nebo na Chebsku. Plné uložení kuláčů opatřených na spodní straně žlábkem (používané např. umoderních srubů) je technologií, sníž se na našich tradičních stavbách nesetkáme.

Postupem času se zformovalo několik typů roubených konstrukcí, které se vzájemně odlišují především vcharakteru rohových spojů. Nejjednodušší, nejprimitivnější ataké nejarchaičtější je prosté překřížení (přeplátování) trámců (nebo jen neopracovaných kuláčů), vmístě křížení zeslabených, jejichž konce se pak nechají volně přesahovat. Předpokládá se, že vobdobí středověku byla tato technologie zcela běžná. Vsoučasné době je však na našem území tento typ roubení již vzácný, je možné se sním setkat výjimečně na archaických domech Pošumaví ajihozápadních Čech nebo na primitivních, jen utilitárně řešených hospodářských stavbách (stodoly, seníky, chlívky, sušárny ovoce apod.). Objevuje se ina stavbách novějších srubů achat zprvní poloviny 20. století. Tím se naše oblasti lidové roubené architektury liší např. od východní Evropy (Rusko, Ukrajina), kde je tento typ spojů mnohem běžnější. Nyní se knám vrací vpodobě aktuálně módních, vnašem prostředí ovšem zcela cizorodých „kanadských“ či „finských“ srubů zneopracovaných kuláčů svelkými přesahy vnárožích.

Obr. 10 Na řemeslnou dovednost dávných tesařů se snaží navázat iřada jejich dnešních pokračovatelů. Na snímku precizně atechnicky správně provedená rohová rybinová vazba stěnových trámů.

Obr. 11 Rohové spoje půlkulatých srubových trámů svnitřním zámkem na nároží lodi kostela vGutech uTřince z16. století, vypáleného vlétě 2017.

Později se vnárožích používaly různé druhy rohových spojů, které svým tvarem stavbu vážou azajišťují tak její stabilitu. Unás se nejčastěji setkáme stzv. rybinovým spojem, odborně rohovým rybinovým přeplátováním, zjednodušeně rybinou. Svůj název dostala podle tvaru rybího ocasu, tesařsky se opracovává vrůzném poměru zpravidla podle šablony. Právě kónicky seříznutý tvar konců (zhlaví) jednotlivých trámců zabraňuje rozestupování stavby – drží stavbu „pohromadě“. Charakteristické přitom je, že jednotlivé trámce se navzájem dotýkají pouze všikmo seříznutých plochách rybiny.

Zejména vněkterých regionech (Novoborsko, Českolipsko, Lužické hory) se nejpozději od druhé poloviny 18. století uplatňoval kromě běžné rybiny také systém zámkových spojů. Ty mají podobnou funkci, zajišťují prostorovou tuhost stavby pomocí tesařských zámků – různě provedených spojů, které do sebe pomocí dlabů (zářezů) avýstupků přesně zapadají. Tento typ spojů snad mohl být považován za kvalitnější – často se na jedné stavbě setkáme soběma typy spojů, přičemž zámkový je situován na reprezentativnější části objektu, např. vpřední obytné části. Další regionální zvláštností jsou vnitřní skryté zámky, spojené smělce přesahujícími zhlavími, známé ze severovýchodní Moravy aTěšínska.

Konečně v19. století se objevuje častěji ispojení stěnových trámů do rohového sloupku na pero adrážku. Tato metoda souvisela především srenesancí roubených staveb na konci 19. století zejména vhorských oblastech, váže se na přesné – až truhlářské – opracování jednotlivých stěnových trámů, které na sebe přesně dosedají, případně dokonce svloženými pery. Podobná technologie se ovšem používala iv primitivním stavitelství pravěku araného středověku: archeologicky jsou doložené stavby se stěnami zfošen nebo přisekaných trámků, zapažených do drážek vrohových sloupcích kůlové stavby.

Podrobně ke spojům viz kapitolu 3.2.1.

ZAPAMATUJTE SI!

▶Roubená konstrukce je stěna sestavená zdřevěných trámů opracovaných různým způsobem (kuláčů, půlkuláčů, hraněných trámů apod.).

▶Existuje několik regionálních ahistorických variant konstrukčních spojů: od nejjednoduššího překřížení stěnových kuláčů přes důmyslné rybinové azámkové spoje až po princip zapažení konců jednotlivých stěnových trámů pomocí seříznutého pera do rohového sloupku.

1.3Historie roubené technologie

1.3.1Nejstarší roubené stavby

Roubená technologie náleží mezi nejstarší stavební akonstrukční techniky lidstva. Je to logické: dřevo oplývá všemi vlastnostmi, které ho předurčují pro užití na stavbách. Je pevné, snadno opracovatelné, dobře dostupné av neposlední řadě má dobré tepelně-izolační vlastnosti. Onejstarších stavbách se dozvídáme výhradně díky archeologickým nálezům.

Obr. 12 Pozůstatek nalezené archeologicky cenné srubové konstrukce z10.–11. století zPražského hradu. Stavba byla postavena zkuláčů spřesahujícími zhlavími vnárožích.

Vposledních letech se naše poznání nejstarších dřevěných konstrukcí výrazně posunulo díky několika fascinujícím nálezům. Na Kolínsku, poblíž Uničova au Ostrova nedaleko Vysokého Mýta byly nalezeny zbytky roubených studní; podobné jsou známé ize Saska. Některé byly postaveny jako konstrukce srohovými sloupky, saská studně nalezená nedaleko Lipska má spoje spřesahujícími zhlavími, fixované dřevěnými kolíky. Pro nás těžko uvěřitelných je několik skutečností: studně se podařilo datovat ajejich stáří se pohybuje okolo 7000 let! Studnu zOstrova se podařilo dendrochronologicky datovat sneuvěřitelnou přesností; na její stavbu byly použity dubové kmeny pokácené mezi léty 5256 až 5255 před naším letopočtem. Vdobě vydání naší knížky tak od vzniku studně, vsoučasné době nejstarší známé dřevěné stavební struktury na světě, uplynulo 7275 let.

Obr. 13 Digitální model neolitické studny zlokality Eythra uLipska ukazuje její důmyslnou stavbu, která náleží knejstarším roubeným konstrukcím na světě. Převzato z: © http://www.archaeo3d.com/

Kromě samotného stáří je na studnách fascinující ještě jedna věc: všechny pocházejí zmladší doby kamenné (neolitu) avyhloubili asroubili je první evropští zemědělci, které známe jako lid kultury slineární keramikou. Nejstarší tesaři světa tedy museli dubové trámce afošny opracovávat ještě kamennými nástroji! Precizní provedení studní nám ukazuje, jak moc se můžeme mýlit vnašich představách oprimitivním dávnověku. Hmotná kultura tehdejšího lidu mohla být na daleko vyšší úrovni, než si vůbec umíme představit – jen se nám zorganických materiálů téměř nic nezachovalo.

Obr. 14, 15 Raně středověký dům ze Søre Rauland vúdolí Uvdal, postavený podle posledního datování kolem roku 1238 adnes přenesený do muzea vOslo, je nejstarší známou dřevěnou obytnou stavbou na světě. Pozoruhodný je vstupní portálek, vroubený románskými polosloupy sornamentální řezbou. Konstrukční řešení nároží stavby je podobné raně středověkým domům zPražského hradu.

Obr. 16 Rekonstrukce roubeného stavení (polozemnice) ze zaniklého středověkého osídlení Děčína (rekonstruováno ve středisku experimentální archeologie Villa Nova vUhřínově pod Deštnou vOrlických horách).

Roubená technologie byla bezpochyby používaná iv průběhu následujících tisíciletí aplatí to ipro období raného středověku. Roubené konstrukce představovaly jednu zčastých stavebních technik pro obytné stavby, vyhrazenou možná spíše pro vyšší sociální prostředí. Srubové domy jsou známé např. zprostředí našich slovanských hradišť – Levého Hradce či Pražského hradu. Jsou doloženy stavby postavené jednak roubenou technologií spřesahy trámců na koncích ajednak stavby srohovými sloupky, do nichž byly zapaženy stěnové trámce, či spíše silné fošny. Roubené mohly být inadzemní části zahloubených objektů – zemnic apolozemnic, po nichž ovšem – až na vypálenou hliněnou vymazávku – nelze najít žádné hmotné pozůstatky.

Jako dřevěné sruby byly budovány iobranné stavby hradišť: valy komorové konstrukce asnad ivěže. Konečně musíme předpokládat, že imnoho znejstarších sakrálních staveb bylo dřevěných. Jejich podoba ale zůstane navždy spekulací, neboť dřevěné konstrukce nenávratně podlehly zkáze – ať již věkem nebo ohněm – adochovaly se znich (pokud vůbec) většinou jen nepatrné fragmenty. Oto více můžeme popustit fantazii, jak asi srubové paláce adomy na slovanských hradištích mohly vypadat; inspirativní (alespoň co se bohatosti výzdoby týče) mohou být třeba nejstarší dochované dřevěné stavby ve Skandinávii, pocházející ještě zpozdně vikingské éry. Nemusely to být tedy „chýše zproutí abláta“, ale výstavné anádhernými řezbami zdobené domy, vnichž žila dobová společenská elita.

ZAPAMATUJTE SI!

▶Roubené konstrukce jsou staré jako lidstvo samo. Nejstaršími známými doklady jsou neolitické studně nalezené ve střední Evropě, staré okolo 7000 let. Dávní tesaři opracovávali dřevo ještě kamennými nástroji.

▶Roubené stavby (resp. jejich pozůstatky) známe ize slovanských hradišť. Jak byly architektonicky řešeny – nevíme, jistě ale mohly být jako obydlí elity náročně zdobené.

1.3.2Středověk araný novověk

Středověk araný novověk byl obdobím, které rozvoji roubených konstrukcí přálo. Naši zemi dosud pokrývaly jedlové lesy atak nic nebránilo, aby téměř veškerá zástavba vesnic apodstatná část zástavby měst (alespoň menších) ataké feudálních staveb byla provedena ze dřeva, roubenou nebo rámovou (hrázděnou) technologií.

Nejstarší skutečně zachované roubené konstrukce na našem území pocházejí zvrcholného středověku, konkrétně zpředhusitských dob. Nenalezneme je na vesnici, ale vprostředí významných středověkých měst – např. Českých Budějovic nebo Znojma. Nepřímé doklady ale známe třeba ize Starého Města pražského. Minimálně do doby pozdního středověku byla ive velkých královských městech běžná dřevěná nebo polodřevěná zástavba. Zvláště obytné světnice městských domů byly stavěny roubenou technologií iv jinak zděných domech. Důvodem byl nepochybně daleko větší tepelný komfort, který dřevěné konstrukce poskytují. Vněkterých případech se uvažuje otzv. dymném provozu (tedy vytápění roubených obytných místností – jizeb – za použití otevřeného ohně). Za jeho doklad se považuje nejen velká výška stropu (či dřevěné klenby), ale také vrchní větrací okénko umístěné nad okny osvětlovacími či nade dveřmi.

Podobně řešené roubené obytné místnosti se nevyskytovaly jen vměstských domech, ale jejich různě zachované pozůstatky je možné nalézt ina hradech či tvrzích. Zde se často projevují jen jako negativní otisk klád či trámců, znichž byla místnost postavena. Díky tomu dnes víme, že stavitelé nejprve na základových zdech postavili srubovou místnost – jizbu (někdy ještě vymazanou hlínou), kterou pak následně zvnější strany obezdili subtilnějšími stěnami, někdy nad okny ještě vylehčenými velkým klenutým pasem. Stěnové trámce byly nejčastěji nehraněné – tedy jen nahrubo opracované kuláče, spřesahujícími konci. Vnáročnějším provedení mohly být srubové trámce nahrazeny tzv. táflováním, tedy různě náročně zpracovaným fošnovým či prkenným obkladem stěn, který plnil stejnou funkci. Že se jednalo oběžné stavební postupy, dokládají četná historická vyobrazení zdoby vrcholného apozdního středověku stejně jako zachované obdobné obytné místnosti vokolních zemích.

Obr. 17–19 Náš nejstarší známý roubený dům z20. let 15. století stával donedávna vMirkovicích uČeského Krumlova. Navenek byl nenápadný, což se mu stalo osudným. Přežil husitské války, třicetiletou válku isocialismus, nepřežil dnešní dobu (foto Daniel Šnejd aTomáš Dolanský, CePT, s. r. o.).

Nejstarší vesnické domy známé zúzemí České republiky pocházejí z15. století. Náš úplně nejstarší známý venkovský dům z20. let 15. století stával donedávna vMirkovicích na Českokrumlovsku. Jestliže vprvním vydání knížky jsme si mohli povzdechnout nad jeho špatným stavem, způsobeným naprostým nezájmem majitele, dnes již dům bohužel nestojí vůbec. Ačkoli se jednalo ozapsanou kulturní památku, navíc na území památkové zóny, ahodnoty domu byly všeobecně známy, nic ztoho nezabránilo bezohledné likvidaci. Štěstím vneštěstí bylo, že dům se během demolice podařilo podrobně zdokumentovat adřevěné konstrukce nejstarší stavby byly rozebrány azatím jsou bezpečně deponovány.

Obr. 20 Jistě nejkrásnější znašich archaických roubených „předbělohorských“ domů, datovaný do počátku 16. století. Na pozdně středověký původ ukazuje trojice okének vysoké roubené jizby vboční stěně domu (tzv. Štáflova chalupa vHavlíčkově Brodě).

Idíky tomu byly významně posunuty znalosti onaší nejstarší zachované středověké venkovské architektuře. Dům vMirkovicích měl roubenou obytnou místnost – jizbu – završenou dřevěnou klenbou. Udivující je kvalita tesařské práce: stěnové trámy byly na vnitřní straně hladce otesané, pod klenbou byla dřevěná římsa, okna se zavírala posuvnými okenicemi. Zdá se, že tesaři postavili dům naprosto rutinním způsobem, jak byli zvyklí ajak uměli – ajen my se dnes divíme fortelné azároveň vyzrálé stavební podobě domu, očekávajíce mylně, že nejstarší musí být zároveň primitivní. Vpřípadě Mirkovic – ijiných archaických domů – ale rovnítko rozhodně neplatí.

Obr. 21 Další ze starobylých roubených domů vČechách, stypickým špýcharovým uspořádáním, ikdyž jizba je zde již nahrazena světnicí (bývalá rychta ve Zbečně na Křivoklátsku).

Zkonce 15. století pocházejí také jizby domů ve Vitějovicích na Prachaticku av Sakách na Kladensku, z16. století je již známa celá řada roubených domů voblasti Vysočiny, Litomyšlska, jihu Čech iz jiných regionů. Ačkoli jsou často navzájem geograficky vzdálené, mají některé společné rysy. Společným znakem těchto archaických roubených domů jsou opět velmi vysoké obytné místnosti – jizby, často se znaky dymného provozu (tři pyramidálně uspořádaná okénka ve štítové nebo boční stěně). Kvysokým jizbám se připojují vstupní síně azadní patrové komorové díly oshodné výšce jako přízemní obytná část. Dlužno podotknout, že se vnaprosté většině případů jedná omimořádně velké avýstavné domy, jejichž obytné místnosti přesahují 40 m2 plochy avýšky stropů 3–3,5 m. Ityto domy, kterých známe již desítky, spojuje kvalitní, fortelná azároveň rutinní tesařská práce.

Obr. 22 Mimořádně působivé vnitřní uspořádání síně přes dvě podlaží svnitřní pavláčkou umožňující vstup do patrových komor vzadní části domu (bývalá rychta ve Zbečně na Křivoklátsku).

Obr. 23 Otisk stěny středověké roubené obytné místnosti. Srub vložený do kamenných zdí měl vtomto případě funkci zateplení (zřícenina paláce hradu Borotín na Táborsku).

Významným kulturním předělem je vnašem prostředí třicetiletá válka, proto říkáme takovýmto archaickým domům „předbělohorské“. Jejich průzkum adokumentace nejsou ještě ani zdaleka ukončeny, takže jistě bude možné zažít nejedno překvapení vpodobě nečekaného nálezu velmi starého domu. Chceme-li tedy hledat opravdu staré roubené domy (anepochybně jich mnoho čeká na své objevení), pak je nenajdeme mezi chudými přikrčenými chaloupkami, ale mezi největšími usedlostmi. Jak takový archaický předbělohorský dům vypadal, si můžeme představit např. ve Štáflově chalupě přímo vcentru Havlíčkova Brodu zpočátku 16. století nebo na zpřístupněné rychtě ve Zbečně na Křivoklátsku, ikdyž její obytná místnost již prošla mladšími úpravami.

ZAPAMATUJTE SI!

▶Roubené technologie se vminulosti používaly mnohem více ave větší škále konstrukčních variant než dnes – jejich pozůstatky je možné najít ve středověkých měšťanských domech ina hradech atvrzích, včetně staveb královských.

▶Nejstarší zachované vesnické roubené domy na našem území pocházejí z15. a16. století.

▶Skutečně staré roubené vesnické domy většinou vynikají nad ostatní roubené stavby svými dimenzemi – rozlehlou obytnou místností (jizbou) svelmi vysokým stropem ačasto ipatrovým řešením zadní komorové části na výšku přízemní obytné části.

1.3.3Novověk

Třicetiletá válka zemi – azejména venkov – uvrhla nazpět omnoho desetiletí, či spíše staletí. Doba po třicetileté válce až do první poloviny 18. století je pro poznávání venkovské architektury temným obdobím – zatímco opodobě předbělohorských domů jsou kdispozici sice kusé informace, ale nálezy přibývají, olidové architektuře druhé poloviny 17. aprvní třetiny 18. století toho víme jen velmi málo.

Obr. 24 Pošumavské stavení, dosud sroubené znehraněných klád, avšak již spřikrčenou nízkou světnicí (Hořejší Těšov, Sušicko).

Iv 17. aprvní polovině 18. století se stavělo vpodstatě shodnou technikou jako vpředchozím období. Okolo poloviny 17. století ovšem na většině území definitivně mizí ze scény dymný provoz; udržuje se jen vodlehlých oblastech pomezí Moravy aSlovenska. Vytápění otevřeným nebo polootevřeným ohněm, případně pecí svolným odvodem dýmu do obytné místnosti je nahrazeno nepřímým vytápěním prostřednictvím otopného koutu vzadní části vstupní síně. Vseverní avýchodní části Čech zůstal tento kout otevřený aspojený dispozičně se síní, zatímco vjižní azápadní polovině Čech se vyvinula samostatná oddělená prostora – černá kuchyně, odkud se obsluhovala pec apozději ikachlová kamna vobytné místnosti. Odstranění otevřeného ohniště zobytné místnosti ajeho nahrazení pecí akamny umožnilo nejen snížení stropu, ale také dosažení světlé barvy stěn díky pravidelnému bílení vápenným nátěrem. Ztmavé avysoké jizby se tak stala nepochybně příjemnější světlá místnost – světnice. Zajímavé je, že na Moravě se termín jizba (ana Slovensku izba) používá dodnes.

Obr. 25 Vzápadních aseverozápadních Čechách se roubená architektura nedílně snoubí shrázděnou konstrukcí, používanou buď na štíty, nebo patra domů (Hůrky, severní Plzeňsko).

Obr. 26 Doba 18. století (azejména jeho poslední čtvrtina) je obdobím vrcholného rozkvětu roubené architektury. Skvělé příklady monumentálních patrových domů nalezneme především vseverozápadních Čechách (Častolovice, Českolipsko).

Po stránce konstrukční se však roubená technologie příliš nerozvinula – spíše naopak. Dokládají to často velmi primitivní chalupy zneotesaných klád, jaké je možné dodnes nalézt třeba vjihočeské oblasti aPodšumaví. Teprve vprůběhu 18. století se opět rozvíjí technika roubených staveb. Výjimkou jsou vtomto směru tesařsky vyspělé, převážně německy mluvící oblasti Čech, např. Šluknovsko nebo Chebsko. Zde se iv první polovině 18. století setkáme skvalitní stavební produkcí.

Snížení stropu světnice (kněmuž podle dochovaných staveb docházelo postupně) vedlo také kopuštění starobylého prostorového schématu špýcharového domu spatrovou zadní komorovou částí (viz kapitolu 1.4). Domy, stále ještě většinou vplném rozsahu roubené, pak měly již vyrovnanou výšku podlaží. Mohly být vzávislosti na místních zvyklostech buď přízemní (většina území Čech), nebo patrové (severní aseverozápadní Čechy, výjimečně ijinde). Přechodným stadiem mezi špýcharovým domem atypickým severočeským patrovým domem bývají vdobě 17. a18. století domy snízkým polopatrem nad hospodářskou částí.

Období 18. století je také dobou, kdy dochází sdefinitivní platností ke vzniku regionálních forem lidové architektury, jak jsou známé dnes. Ne že by vranějších obdobích vývoje neexistovaly rozdíly mezi jednotlivými regiony: již znejstarších grafických vyobrazení venkova je patrná vnáznaku rozdílnost mezi patrovými apřízemními domy. Na druhou stranu právě výzdobné prvky, které jsou považovány za znaky regionálních typů lidové architektury (štíty, tvarové řešení střech, tesařské atruhlářské detaily), se patrně do dnes známé podoby vyvinuly až vtomto období.

Na konci 18. století tak již po celé naší zemi můžeme najít stavby stypickými regionálními znaky, jak je rozlišujeme dodnes ajak se jim budeme podrobně věnovat vkapitolách 1.8–1.14. Patrové roubené podstávkové domy na českém severu, přízemní jihočeské chalupy srozložitými střechami, valašské domy způlených kmenů se štíty s„kuklou“ apodlomením či mnohé další místní formy. Etnografové používají velmi výstižný termín „dobově regionální forma“, který ukazuje, že daný dům se objevuje vkonkrétním regionu vurčitém časovém období.

Obr. 27–29 Dvě malovaná záklopová prkna lomenic zJilemnice sdatováním 1790 a1794 ado hliněné vymazávky vyryté datum (vročení) 1792 ze Skalska uMladé Boleslavi dokládají velký stavební boom na konci 18. století.

Vpolovině 18. století (roku 1751 aznovu 1787) přicházejí první oficiální protipožární nařízení omezující stavbu dřevěných domů. Paradoxně právě vposledních dvou desetiletích 18. století ana počátku 19. století dochází kvrcholnému rozkvětu roubené lidové architektury na našem venkově. Jestliže zdruhé poloviny 17. století aprvní poloviny 18. století je známo jen minimum zachovaných staveb, naprostá většina – bez ohledu na region – jich pochází ze závěru století osmnáctého apočátku století devatenáctého. Toto nedlouhé období od 80. let 18. století do prvních dvou desetiletí 19. století lze proto právem charakterizovat doslova jako boom (nejen) dřevěné zástavby.

Zdá se, že celé vesnice byly hromadně přestavovány. Příčin lze najít několik. Tou nejvýznamnější byly josefínské reformy, především pak mělo vliv zrušení nevolnictví vČechách (1781) ana Moravě (1783) as tím související uvolnění nejen osobní apolitické, ale ihospodářské. Vtéže době taktéž po zhruba 130 letech dožívaly leckdy asi nepříliš solidně vystavěné domy vzniklé po zkáze třicetileté války. Konec tomuto krátkému, ale mimořádně plodnému období učinil jednak hospodářský propad za napoleonských válek akonečně obnovený přísný zákaz stavění ze dřeva roku 1816.

Postupně se na konci 18. století objevují také domy postavené kombinovanou technologií – obytné světnice jsou nadále roubené, zadní neobytné části (síně, černé kuchyně, komory, stáje achlévy) pak bývají zděné. Upatrových domů zejména na severu Čech je možné se setkat stím, že patro nad roubenou světnicí vpřízemí je roubené, hrázděné nebo postavené vkombinaci obou technologií.

Obr. 30 Nejmladší generaci roubené architektury ze závěru 19. apočátku 20. století představují domy svysokými světlými světnicemi atypickými podstřešními polopatry („půlštok“), jaké nalezneme především vnašich severních horách (Karlov, Jizerské hory).

Zatímco na většině území Čech se po dvorském dekretu zroku 1816 konečně během první poloviny 19. století začal alespoň částečně respektovat zákaz nových dřevěných staveb azejména jižní ajihozápadní část země zachvátila vlna lidového klasicismu, následovaná přebohatými formami zděného „selského baroka“, na severu azejména severovýchodě Čech (od Labe až ke státní hranici) asoučasně ina Valašsku, Lašsku aTěšínsku se stavějí nadále stavby roubené. Např. právě vPodkrkonoší dosahuje styl zdejších roubených staveb svého pomyslného vrcholu teprve okolo poloviny 19. století, jak dokládají četná datování jednotlivých staveb.

Vhorských oblastech (Lužické aJizerské hory, Krkonoše, Orlické hory ana východě Beskydy) se běžně staví ze dřeva až do první poloviny 20. století. Opravdovou renesanci prožívají dřevěné stavby na přelomu 19. a20. století (vdobě návratu kromantickému rustikálnímu stylu) apodobně je tomu vlastně idnes, kdy právě vnašich horách apodhůřích vznikají roubené novostavby, inspirované zdejší tradiční architekturou. Anesmíme zapomenout ani na oblibu roubených staveb loveckých chat, horských bud ahotelů či trampských srubů zprvní poloviny 20. století. Zvláštní místo patří svéráznému autorovi několika roubených staveb v„národním stylu“: architektovi Dušanu Jurkovičovi. Jeho nejznámější dílo, roubené stavby na Pustevnách vBeskydech, právě znovu ožívá po nedávné zkáze ohněm.

ZAPAMATUJTE SI!

▶Třicetiletá válka znamenala kulturní krok zpátky, což se projevilo vzastavení nebo opoždění vývoje stavební kultury.

▶Kolem poloviny 17. století dochází vČechách ana většině území Moravy kdefinitivnímu opuštění dymného vytápění – zvysokých temných jizeb se stávají nižší vybílené světnice. Tento princip přežívá jen vodlehlých oblastech moravsko-slovenského pomezí.

▶Během 18. století dochází krozrůznění jednotlivých regionálních forem lidové roubené architektury, jak jsou známé dnes. Skutečný boom nové výstavby pak přichází v80. letech 18. století.

▶Navzdory oficiálním protipožárním nařízením se zejména vhorských apodhorských oblastech stavěly roubené domy iv průběhu 19. adokonce ina začátku 20. století.

1.4Roubený vesnický dům

Dispozice aprostorová skladba venkovského (roubeného, ale ipoloroubeného, zděného či hrázděného) stavení bude důležitá ipro následující kapitoly – především kvůli sjednocení terminologie. Nebudeme zbytečně používat příliš odbornou terminologii, avšak určité výrazy jsou důležité proto, abychom si navzájem rozuměli auměli se srozumitelně ajasně domluvit: autor se čtenáři; investor aprojektant stesaři idalšími řemeslníky.

Základním termínem je dům. Jako dům se označuje každé obytné stavení. Jen unejmenších objektů, vminulosti stojících na nižších příčkách pomyslného sociálního žebříčku, se vodborné literatuře používá termín chalupa. Na druhou stranu vsoučasné době jsou jako chalupa často označovány všechny venkovské objekty sloužící krekreaci, bez ohledu na jejich velikost. Toto označení však není historicky aterminologicky zcela správné. Podobné je to stermínem statek, který značí nejen zemědělskou usedlost, ale inemovitý či dokonce movitý majetek vobecném slova smyslu. Proto budeme raději používat termín usedlost.

Obr. 31 Příklad velkého patrového roubeného domu z18. století ze severočeské oblasti. Krov včetně štítu je mladší úpravou asi zpřelomu 19. a20. století (Žďár, Kokořínsko).

Vesnický, resp. venkovský dům vČechách ana Moravě má nejpozději od vrcholného středověku víceméně stabilizovanou, vpodstatě typizovanou dispoziční skladbu. Ta se samozřejmě liší podle konkrétních regionálních zvyklostí asociálních vrstev stavebníků, ovšem téměř vždy je vní možné identifikovat shodné základní stavební prvky.

Dispozice venkovského domu, bez ohledu na to zda velkého patrového domu či drobné přízemní chalupy, se vnaprosté většině případů skládá ze tří základních, za sebou položených částí – říká se jí proto trojdílná dispozice. Orientačně je možné si ji představit jako protáhlý obdélník, příčně rozdělený na tři díly.

Obr. 32 Příklad přízemního roubeného obytného stavení – domu, snabílenými stěnami světnice avysokou lomenicí (Bělý, Policko).

Vstup je vnaprosté většině případů situován uprostřed delší strany. Výjimkou jsou jen zcela atypické domy – maloměstské stavby skrámky apod. Vstupní dveře vedou do středního dílu, kde je umístěna síň (regionálně též dům, německy Flur či Haus, na východní Moravě ana Slovensku pitvor), která bývá vněkterých oblastech iprůchozí. Zadní část síně zaujímá zpravidla místo určené pro topení – buď jen kout vymezený klenutým kamenným či cihelným pasem, případně mohutným trámem (mandrholcem), nebo plně oddělená černá kuchyně vpodobě samostatné zděné klenuté místnosti. Odtud se vytápěla topeniště – kamna apec vobytné místnosti, případně ve více obytných místnostech.

Ze středního dílu – tedy vstupní síně – vedou proti sobě dveře do protilehlých krajních dílů. Na jedné straně (nejčastěji směrem do návsi, případně na osluněnou stranu) je situován přední díl, který slouží bydlení – tedy světnice. Již jsme si výše vysvětlili, že předchůdcem světnice bývala ve stejné pozici jizba, původně snad sdymným vytápěním (na Moravě ana Slovensku se termín jizba, resp. izba používá namísto světnice dodnes). Světnice jako hlavní obytná místnost má vždy dominantní obytnou funkci, ato iv případě, že je dům patrový nebo má obytných místností více. Uvelkých stavení je někdy ještě rozdělena příčkou na dva trakty: na větší světnici amenší světničku, zpravidla při zadní podélné stěně domu.

Vrohu světnice, přiléhajícím ksíni nebo černé kuchyni, bývá umístěno topeniště – nejčastěji sestava chlebové pece skachlovými kamny, od poloviny 19. století nahrazovanými kachlovým sporákem. Zatímco až do poloviny 19. století se jak pec, tak kamna vytápěla nepřímo zčerné kuchyně nebo otopného koutu vsíni, později je nahradil sporák, obsluhovaný již přímo ze světnice. Mezi kamny avstupními dveřmi ze síně je někdy možné nalézt ve stěně ještě niku (často třeba spolicemi). Ta sloužila původně jako krbeček pro umístění svítidla, amívala proto někdy samostatný odtah do černé kuchyně.

Mnohem více variant může mít druhý krajní díl – zadní. Starší domy zde mají buď skladovací komoru, stáje (chlév), případně obě prostory. Podle toho se rozlišuje dům komorový, chlévní nebo komorochlévní. Zatímco první je nejtypičtější vobilnářských oblastech (obývaných především česky mluvícím etnikem), druhý nalezneme častěji vhorských apodhorských oblastech spřevažující pastvou dobytka (vminulosti obývaných často německým etnikem). Kromě těchto variant ovšem může být zadní část také obytná amá pak funkci zadní světnice – otakovém domě říkáme, že má oboustranně obytnou dispozici.

Obr. 33 Základní dispoziční schéma „komorového“ domu.

Obr. 34 Základní dispoziční schéma „chlévního“ domu.

Obr. 35 Základní dispoziční schéma smíšeného „komorochlévního“ domu.

Obr. 36 Základní dispoziční schéma domu soboustranně obytnou dispozicí.

Obr. 37 Základní dispoziční schéma patrového „chlévního“ domu skomorami vpatře.

Obr. 38 Základní dispoziční schéma patrového domu sdruhou obytnou jednotkou vpatře.

Obr. 39 Základní dispoziční schéma „špýcharového“ domu.

Obr. 40 Základní dispoziční schéma domu sdvoudílnou dispozicí.

Zvláštní variantou je patrové řešení zadního komorového dílu ujinak přízemního domu, který pak slouží jako sýpka (špýchar) – proto se takovémuto archaickému domu říká špýcharový dům, případně dům spatrovými komorami. Špýcharové domy (domy spatrovými komorami) jsou archaickým reliktem, který se do dnešní doby zachoval jen vněkterých regionech: vjihozápadních ajižních Čechách, vseverní části Vysočiny nebo na Slovácku. Zdaleka ne všechny špýcharové domy jsou nutně starobylé, ale pravidlo platí obráceně: všechny naše známé archaické (předbělohorské) domy náleží mezi špýcharové dispozice.

Vmnoha oblastech Čech, především na severozápadě, severu av oblasti Pojizeří aSobotecka (vzácně ijinde), se vminulosti stavěly plnohodnotné patrové domy. Dispozice přízemí se však vtakovém případě nijak neliší od domu přízemního: izde je dominantní obytná místnost světnice apodle regionu může dům náležet ke komorové, komorochlévní nebo chlévní dispoziční variantě. Vpatře pak mohou být různé prostory doplňkové funkce – komory, ubytování pro sezonní pracovní sílu idruhá (obvykle nevytápěná) obytná světnice. Ta může být pasivně vyhřívána teplým vzduchem ze světnice vpřízemí prostřednictvím otvoru vpodlaze. Přístup do patra je zpravidla řešen vnitřním schodištěm, na boční straně patra se vmnoha oblastech stavějí dřevěné pavlače různé podoby adélky nebo jen zapuštěná lodžie. Patro může být postavené ikombinovanou technologií za použití hrázděných konstrukcí.

Velké avýstavné patrové domy jsou výsadou bohatých regionů. Vodlehlých chudých krajích (na východní ajihovýchodní Moravě), nebo vprostředí menších měst se můžeme setkat is redukovanou dvojdílnou dispozicí. Takové stavení se skládá jen ze vstupní síně asvětnice (jizby) avětšinou je prostorově velmi skromné. Ve městech může absence komory či chléva (tedy hospodářského zázemí) znamenat, že obyvatelé se živili řemeslem, na vesnici pak třeba jako námezdní pracovní síla.

Pro úplnost je třeba ještě dodat, že dům nemusí být jedinou obytnou stavbou vrámci usedlosti – uvětších dvorů je možné se často setkat ještě sdruhým obytným stavením, kterým mohlo být obydlí starých hospodářů – rodičů (výměnek, též vejminek, výminek apod.), případně podružská chalupa apod.

ZAPAMATUJTE SI!

▶Roubený venkovský dům na území Čech, Moravy aSlezska má od středověku téměř výhradně dispozici skládající se ze tří základních stavebních kamenů – říká se jí proto trojdílná dispozice.

▶Trojdílná dispozice se skládá vždy ze střední vstupní síně sobsluhou topeniště vzadní části, přední světnice azadní místnosti, která mohla vzávislosti na regionu sloužit jako komora, chlév, nebo zadní světnice.

▶Zvláštností je archaicky uspořádaný špýcharový dům, který má patrové komory vjinak přízemní stavbě.

▶Řešení půdorysu přízemí patrového domu se od přízemního nijak neliší, navíc přibývají jen místnosti patra (komory, sezonní ubytování, horní světnice apod.).

1.5Roubené venkovské hospodářské stavby

Tradiční dřevěnou architekturu na českém amoravském venkově netvoří jen obytné stavby – domy. Venkovské usedlosti představovaly vminulosti svébytné atéměř soběstačné hospodářské jednotky, které byly kromě obytného domu tvořeny istavbami hospodářskými, sloužícími především pro zemědělskou potřebu – chov zvířat, skladování azpracování vypěstovaných produktů či uskladnění povozů, zemědělských strojů apod. Jejich dispoziční uspořádání se pochopitelně lišilo region od regionu – tak se liší skromné horské usedlosti převážně pasteveckých adřevařských osad našich severních hor od zemědělských usedlostí úrodného Polabí nebo architektury Litoměřicka aPoohří, orientovaného na pěstování chmele.

Mezi nejčastější hospodářské stavby, dodnes zachované vroubených technologiích, patří sýpky akomory, lokálně nazývané komůrky, špýchárky apod. Je možné se snimi setkat vširokém pásmu vnitrozemí Čech, Českomoravské vysočiny asporadicky též vúrodných oblastech jihovýchodní Moravy či na Opavsku. Bývají přízemní ipatrové, podle místních zvyklostí situované buď naproti domu, volně ve dvoře, nebo ipřipojené přímo za obytným stavením. Ty patrové aněkdy ipřízemní, postavené na vyvýšených podezdívkách, bývají na vstupní straně vybavené pavláčkou, často zdobenou řezbou (dekorativně prořezávané zábradlí, profilované sloupky apod.).

Obr. 41 Dnes již unikátní polygonální roubená stodola zpomezí středních ajižních Čech, kdysi běžná hospodářská stavba vtomto regionu (Veletín, Voticko).

Roubené sýpky mohou mít podle místních zvyklostí více komor, kromě uskladnění obilí mohly sloužit ipro skladování cenností adokonce pro sezonní přespávání. Národopisec Jaroslav Spirhanzl Duriš dokonce uvádí, že komůrky bývaly výsostným královstvím neprovdaných děvčat. Jedny znejmalebnějších dřevěných sýpek (komůrek) je možné nalézt vširokém pásmu mezi střední Vltavou aBlaníkem, velmi zajímavé jsou isýpky jižního ajihozápadního Plzeňska, vybavené roubenými (povalovými) klenbami. Vřadě oblastí mohly být sýpky kombinovány is dalšími hospodářskými provozy – třeba na Křivoklátsku bývaly vpřízemí otevřené kolny na „parkování“ vozů či zemědělského nářadí.

Obr. 42 Příklad krásné sýpky sroubeným patrem, opatřeným pavlačí (Radějov, severní Plzeňsko).

Dalším dosud relativně hojným druhem roubených hospodářských staveb (ač rychle mizejícím) jsou stodoly. Stodola obvykle obsahuje dvě funkční části, různě dispozičně uspořádané – mlat (humno), často průjezdný, avnitřní polopříčkou (oplotní) oddělenou pernu. Na mlat se přiváželo nevymlácené obilí, které se zde následně mlátilo cepy na podlaze. Perny pak sloužily kuskladnění vymlácené slámy či sena, seno se mohlo skladovat iv otevřeném podstřeší. Nad mlatem bývá někdy ještě patýrko, vjihozápadních Čechách nazývané vodr.

Obr. 43 Patrová sýpka (místně nazývaná komůrka) spavláčkou ve vstupním průčelí (Alenina Lhota, severní Táborsko).

Nejčastější forma uspořádání stodoly je podobně jako vpřípadě obytného domu trojdílná, sjedním středním mlatem advěma pernami po stranách. Objevují se ale ijiné varianty – sjednou pernou ajedním mlatem, dvěma mlaty atřemi pernami, případně spřipojeným samostatným dílem, který sloužil jako vozová kolna kuložení vozů azemědělských strojů. Kolna však může stát isamostatně ai ta může být částečně roubená, obvyklejší jsou ale různé trámové konstrukce, zevně obedněné.

Vněkterých regionech se vminulosti vyskytovaly dnes již velmi vzácné roubené stodoly svícebokými (polygonálními) pernami. Takovým archaickým stodolám (doloženým již od pozdního středověku) se pro jejich mnohoboký (nejčastěji osmiboký) půdorys říká polygonální stodoly. Ve starší literatuře je možné se dočíst, že jsou typické pro velké oblasti Podblanicka, Voticka, Vysočiny či severovýchodní Moravy apřilehlého Slezska. Do dnešních dní se ale dochovaly již jen opravdu poslední, velmi vzácné polygonální stodoly: vterénu jich není více než 20, několik dalších bylo přeneseno do muzeí vpřírodě.

Dalším dosud vněkterých regionech vcelku početným typem hospodářské stavby jsou seníky. Zejména vpodhůří Krkonoš bývají založeny typicky ve svahu amají díky připojené kolně podobu menší stodoly sjednou pernou. Jinde jsou to různě velké jednoprostorové stavby. Typickým znakem je, že při stavbě bývalo využíváno různé zbytkové dřevo včetně druhotně použitých kusů (což platí ipro mladší stodoly). Mezery mezi pokroucenými trámy zajišťovaly provětrání. Velmi pozoruhodný soubor roubených seníků na vlhkých lukách uTřeboně byl bohužel vnedávné minulosti zdecimován, zajímavé se ale dochovaly téměř ve všech našich horských oblastech.

Vovocnářských oblastech se vminulosti stavěly sušárny ovoce. Řada se jich dodnes zachovala ve východních Čechách av Českém ráji. Obvykle se jednalo ovelmi drobné roubené stavbičky sdvoudílnou dispozicí, obsahující předsíňku (přípravnu) avlastní prostor stopeništěm. Nejstarší sušárny bývaly dymné, postupně se však kouř ze sušení ovoce podařilo vytlačit. Sušárny ovoce jsou sice dodnes relativně hojné, nicméně tyto drobné dřevěné stavbičky scharakteristickými komíny znaší krajiny také rychle mizí abyla by velká škoda, kdyby zanedlouho následovaly osud polygonálních stodol.

Obr. 44 Mimořádně zajímavá hospodářská stavba, kombinující vpřízemí otevřenou kolnu av patře roubené komory, přístupné zpavlače (Trstěnice, Litomyšlsko).

Alespoň pro úplnost je třeba ještě doplnit, že roubené mohou být istáje achlévky, zejména pro drobnější zvířectvo. Již vminulosti byly ale nahrazovány stavbami zděnými, klenutými zdůvodu většího poškození roubených stěn idřevěných stropů vlhkostí od ustájených zvířat. Porůznu najdeme také různé přístřešky, dřevníky, kůlny (pozor, neplést skolnami!) apod. Dnes již jen velmi vzácně je možné narazit dokonce ina ohrazení usedlostí, postavené rovněž srubovou technologií.

Obr. 45 Řádka seníků se srubovými stěnami zdubového dřeva (Javorník, Bílé Karpaty).

Obr. 46 Dosud relativně běžný typ roubené stodoly (Starý Svojanov, Poličsko).

Dřevěné hospodářské stavby jsou dnes na našem území vzácnější než roubené obytné domy; vněkterých oblastech (Kokořínsko) téměř vymizely. Je to dáno především tím, že zatímco pro obytné chalupy se našlo po druhé světové válce alternativní využití pro rodinnou rekreaci, mnohé hospodářské objekty po ztrátě jejich zemědělské funkce zanikly.

ZAPAMATUJTE SI!

▶Uspořádání afunkční skladba hospodářských staveb venkovských usedlostí se vrámci všech národopisných regionů České republiky značně liší.

▶Mezi roubenými hospodářskými stavbami početně ikvalitativně vynikají sýpky (též špýchárky, komůrky apod.). Pokud jsou patrové, nebo alespoň vyvýšené na zděnou podezdívku, mohou mít na vstupní straně dekorativní pavláčku.

▶Kdalším zajímavým roubeným hospodářským stavbám našeho venkova patří stodoly – zvláště vzácné aohrožené jsou stodoly polygonální smnohobokými pernami.

▶Vzácněji je možné objevit též další typy dřevěných hospodářských staveb – sušárny ovoce či chmele, kůlny, dřevníky, chlívky apod.

1.6Ostatní roubené stavby – technické objekty amaloměstské domy

Pro základní seznámení sroubenou architekturou českého, moravského aslezského venkova ještě zbývá popsat roubené technické asakrální stavby. Mezi technickými objekty jsou nejhojnější mlýny. Mlýny bývají velmi specifické stavby či areály, které často mají znaky architektury lidové islohové. Navíc obvykle kombinují funkci obytnou avýrobní. Tomu je přizpůsobena jejich dispozice – nejčastěji se jedná oobytné, často patrové domy, jejichž zadní (komorový) díl nahrazuje mlýnice. Mnohdy, zejména ustarších menších mlýnů, slouží mlýnice zároveň jako vstupní síň. Mlýnice může mít stěny roubené, svýjimkou návodní strany (zadní podélné či štítové), kníž přiléhala šachta vodního kola – lednice. Tato stěna musela být vzhledem ke stálému kontaktu svodou avlhkostí zděná. Pokud je mlýnice celá zděná, může být roubená obytná část.

Obr. 47 Roubený patrový mlýn ve Střehomi (Český ráj).

Mlýny nejsou jedinými venkovskými technickými stavbami, které je možné vroubeném provedení na našem venkově najít, přestože jsou jistě nejčastější. Patří knim ikovárny, jako např. kovárna ze Starého Bydžova vmuzeu lidových staveb vKouřimi, adále pak nejrůznější objekty, jejichž dávno zapomenutá funkce se skrývá za nezvykle znějícími názvy – záhřivka (stavba pro bělení plátna), haltýř (přístřešek nad nádrží na živé ryby) apod. Ovšem pozor: často se stermínem „roubený“ setkáme iu dalších dřevěných staveb, ve skutečnosti postavených odlišnou technologií – nejčastěji rámovou. Takové stavby (např. mosty) samozřejmě mezi roubené objekty nepatří.

Obr. 50 Výstavný barokní roubený mlýn na Zbirožském potoce (Ostrovec, Křivoklátsko).

ZAPAMATUJTE SI!

1.7Roubená sakrální architektura

ZAPAMATUJTE SI!

1.8Roubené stavby ve středních Čechách

1.8.1Kokořínsko, Pojizeří aMladoboleslavsko

1.8.2Střední Polabí aPocidliní

1.8.3Jižní část středních Čech: Posázaví, Podblanicko astřední Povltaví

1.8.4Podbrdsko, Křivoklátsko aseverní Plzeňsko

1.9Roubené stavby vjižních ajihozápadních Čechách

1.9.1Táborsko, Blata, Pootaví aPodšumaví

1.9.2Šumava aPodlesí