Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Iva Gecková

Jak to chodí v psí školce

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6876. publikaci

Ilustrace Michal Sušina
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 112
Vydání 1., 2018

Vytiskla tiskárna TNM, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Illustration © Michal Sušina

ISBN 978-80-247-2692-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-2696-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-0791-9 (print)

Áje, Adámkovi a Adušce
máma

Ráno

Bylo ráno 1. září ana farmě zazvonil budík. No, on to vlastně nebyl budík, jaký máme doma upostele, ten, který každé ráno budí tátu smámou, aby nezaspali do práce, aděti, aby nepřišly pozdě do školy nebo školky. Tento budík byl jiný. Byl to totiž kohout. Jmenoval se Karel, právě stál na střeše kurníku akokrhal silným hlasem:

„Vstávat! Všechna zvířátka, vstávat! Je čas vylézt zpelíšků, nasnídat se adělat svoji práci! Kykyrykýýýý! Adnes je slavný den! Náš malý Bobeš jde poprvé do školky! Bobši! Tak kde jsi? Vstávej! Kykyrykýýýý!“

Akdopak je Bobeš? Bobeš je štěňátko, které bydlí statínkem Bobanem amaminkou Bobinou vkrásné boudě na dvorku.

Bobeš dobře slyšel budíček kohouta Karla. Ale protože se mu náramně dobře spinkalo apeřinky vpelíšku byly tak měkké ateplé, převrátil se na druhý bok adělal, že neslyší. Už už si začínal myslet, že se na to jeho spaní nepřijde, když se vpokojíčku objevila maminka Bobina azatahala ho za ocásek.

„Bobši, tak Bobši, vstávat! Školka čeká! Ať první den nepřijdeme pozdě!“

Bobšovi se nechtělo, ale nakonec se rozhodl, že by ve školce mohla být dobrá zábava. Otevřel tedy jedno oko azkusil, jestli už je vzhůru. Víte, děti, jak se pozná, že už je vaše očičko vzhůru? No to sním zkusíte zakoulet, akdyž se očičko koulí doprava adoleva anahoru adolů, tak už je probuzené!

Totéž nožičky aručičky. Když snimi zkusíte ráno vpostýlce zahýbat aony se hýbou aprotahují, tak je jisté, že už jsou vzhůru. Samo sebou že pejskové nemají ručičky anožičky! Mají přece tlapky. Ale tahle zkouška je stejná jako udětí.

Když tedy Bobeš postupně zjistil, že obě oči, všechny pacičky, adokonce iocásek už jsou probuzené, nezbylo mu nic jiného než vyskočit zpostýlky avydat se za maminkou do kuchyně.

Maminka zrovna sypala do misky hnědé voňavé granule ata vůně zatahala Bobše za čumáček. Zrychlil adoběhl kmisce zrovna ve chvíli, když do ní maminka nalévala mléko.

„Bobši, vydrž chvilku, už to bude,“ chtěla synka zadržet maminka, ale ten byl tak nedočkavý, že do misky skočil předními tlapkami ana kluzké dřevěné podlaze klouzal až kprotější zdi. Ještě štěstí, že tam zeď byla, jinak by štěňátko skončilo uprostřed dvorku.

Maminka jen zavrčela ajako správný pes všechno mléko vybryndané na podlaze vylízala svým dlouhým růžovým jazykem. Bobeš mezitím zhltal všechno, co vmisce zbylo, aspokojeně se olízl.

„Bobši, Bobši, tak se mi zdá, že brzy asi půjdeš bydlet kčuníkovi Fildovi do prasečího chlívku! Jestli tohle uděláš dnes ve školce, paní učitelka tě asi moc nepochválí!“ napomínala ho maminka.

Bobeš se zatvářil trochu dotčeně, jako že tohle přece ví aani ho nenapadne ve školce tohle dělat. Je přece jasné, že tohle může dělat jenom doma! Mrskl chlupatým ocáskem, zastříhal ušima apodrbal se za krkem, protože ho tam zrovna kousla neposedná blecha Alžběta. Byla to jeho věrná kamarádka, co uněj vkožíšku bydlela už pěkně dlouho, aikdyž se ji maminka občas snažila vyhnat, nikdy se jí to nepodařilo. Alžběta byla vynalézavá avždycky, když maminka začala Bobšovi pročesávat kožíšek velkým kartáčem, dovedla vchlupech vkožichu tak mistrně kličkovat, uhýbat aschovávat se, že ji maminka neměla šanci objevit.

„Slyšíš? Slyšíš to? Ode dneška ti přestává všechna legrace, Bobši! Už žádné skákání, štěkání nebo hrabání vhlíně! Stím je konec!“ pištěla blecha Alžběta Bobšovi do ucha, až ji musela maminka Bobina napomenout:

„Alžběto! Co to Bobšovi povídáš za nesmysly? Ve školce se přece může skákat, štěkat ihrabat vhlíně! Tys asi nikdy do žádné psí školky nechodila, viď?“

Alžběta se urazila, nafoukla aodběhla se schovat Bobšovi na záda. Byla to totiž pravda, Alžběta nikdy vpsí školce nebyla. Chodila pár dní do školky pro blechy ata se stou psí vůbec, ale vůbec nedá srovnávat.

Bobina mrkla na velké hodiny vkuchyni.

„Honem vyčistit zoubky! Musíme jít!“

Vkoupelně si Bobeš vytlačil ztuby na kartáček tolik pasty, že by vystačila pro tatínka imaminku dohromady, avpuse se mu pak udělalo tolik pěny, že vypadal, jako by foukal bubliny zbublifuku. Bavil se takhle pěknou chvilku, akdyž najednou uslyšel maminčino napomenutí, lekl se atrochu pěny spolkl.

Bobeš se hnal zkoupelny, co mu síly stačily aco mu pacičky dovolily, div, že si je nezapletl všechny do sebe jako vánočku.

„Šťastnou cestu, Bobši, mňau mňau!“