Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Martina Dingová Šliková

Mgr. Lucia Vrabelová

Mgr. Lucie Lidická

Základy ošetřovatelství a ošetřovatelských postupů pro zdravotnické záchranáře

Hlavní autorka: Mgr. Martina Dingová Šliková

Autorky: Mgr. Lucia Vrabelová, Mgr. Lucie Lidická

Recenzentka: PhDr. Andrea Hudáčková, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Photo © depositphotos.com, 2018

Vydala Grada Publishing, a.s.,

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7036. publikaci

Odpovědná redaktorka: Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Perokresby Bc. Helena Hřebcová

Počet stran 312 + 4 strany barevné přílohy

1. vydání, Praha 2018

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

Autorky a nakladatelství Grada Publishing, a.s., děkují firmě Altron, a.s., za podporu vydání této publikace.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2325-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-2324-7 (pdf)

ISBN 978-80-271-0717-9 (print)

Úvod

Současné zdravotnictví je vysoce organizovaný systém a poskytování zdravotní péče je regulováno příslušnými právními předpisy. Legislativa přesně stanovuje, kdo a jakým způsobem je kompetentní tuto péči poskytovat, důraz je kladen i na co nejvyšší možnou kvalitu. Profesionální podoba povolání zdravotnického záchranáře je v České republice (ČR) poměrně nový fenomén, který se stále vyvíjí. Zdravotničtí záchranáři postupně získali značnou samostatnost, ať již ve smyslu rozšiřování spektra jednotlivých postupů, anebo působiště. Záchranáři mohou pracovat v přednemocniční neodkladné péči v různých typech výjezdových skupin zdravotnické záchranné služby, v letecké záchranné službě, na vysokoprahových urgentních příjmech, v intenzivní lůžkové péči nebo na zdravotnickém operačním středisku. V neposlední řadě mohou působit i v celém spektru zdravotnických zařízení, na standardních odděleních, v ambulancích či rehabilitační péči, a to v pozici praktické sestry. Ošetřovatelství a poskytování ošetřovatelské péče se tak stalo nedílnou součástí profese zdravotnického záchranáře. Ucelených textů zabývajících se ošetřovatelskou problematikou a určených zdravotnickým záchranářům je v ČR minimum, proto se autorky rozhodly stručně a přehledně zpracovat informace, postupy a nové trendy z oboru ošetřovatelství cíleně zaměřené na profesní přípravu zdravotnických záchranářů. Autorky si v předkládané publikaci kladou za cíl zpracovat stručnou a srozumitelnou formou základy ošetřovatelské problematiky tak, aby informace v ní obsažené posloužily k orientaci v oboru ošetřovatelství nejen studentům, ale i praktikujícím odborníkům.

Úvodní část publikace se věnuje historii záchranářské profese, která se vyvíjela v rámci společenské situace, ale i v kontextu medicíny a ošetřovatelství, s nimiž je stále propojena velkou měrou. Další témata jsou zaměřena na teorii ošetřovatelství a současné moderní trendy ve zkvalitňování ošetřovatelské péče, včetně nástinu jejich využití v neodkladné péči, ale i problémů, které nastávají při jejich implementaci do praxe. Navazují témata věnovaná základům komunikace a transkulturní péče, a to zejména vzhledem k narůstajícímu počtu kulturně odlišných příjemců ošetřovatelské péče. Do poslední části knihy jsou zařazeny vybrané ošetřovatelské postupy.

Autorky doufají, že kniha bude dobrým průvodcem po spletitém světě ošetřovatelství, a děkují všem, kteří se na jejím vzniku podíleli.

1Vývoj ošetřovatelské péče aprvní pomoci vkontextu medicíny

Martina Dingová Šliková

Záchranářská profese se po celá staletí vyvíjí vkontextu medicíny, ošetřovatelství idalších oborů. Na proměnu její podoby měly nepochybný vliv širší kulturní souvislosti – náboženství, politika, války, ekonomika avzdělávání stejně jako významné osobnosti amedicínské či technické objevy. Ošetřující byli častokrát postaveni před nutnost řešit akutní symptomy při epidemiích nebo ošetřit závažná zranění při válečných konfliktech, což přes všechna ostatní negativa přinášelo do oblasti medicíny iošetřovatelství pokrok. Laickou acharitativní péči, která převažovala vhistorii, postupně nahradila zvětší části péče profesionální. Laická složka zůstává dodnes nezanedbatelnou součástí ošetřovatelství vpodobě domácího ošetřování rodinnými příslušníky nebo rozvíjení dovedností první pomoci uběžných občanů.

1.1Pravěk

Snaha ozáchranu lidského života je jeden ze základních atributů lidství az pravěkých nálezů se ukazuje, že snaha pomoci zraněným či nemocným je stará jako lidstvo samo. Už vdávnověku se lidé pokoušeli ozachování života svých blízkých, přestože ve srovnání sdneškem měli jen minimum znalostí olidském těle ak dispozici primitivní prostředky, jež poskytovala okolní příroda. Jak dokládají některé objevy zpravěkých sídlišť, řada těchto pokusů ozáchranu či léčbu byla úspěšných. Měkké tkáně se sice nedochovaly, ale kosterní pozůstatky, jeskynní malby, nálezy náčiní arůzných pomůcek svědčí pro pokusy ořešení úrazů vzniklých znejrůznějších příčin. Některé pozůstatky ukazují iskutečnost, že ošetřovaní někdy ivelké „léčebné“ zásahy nejenže přežili auzdravili se, ale dokonce následně žili ipoměrně dlouhou dobu. Mezi nejznámější příklady patří návrty (trepanace) lebky. Mnoho znich bylo zřejmě prováděno zdůvodu praktikování magie či rituálů, snad vypouštění zlých démonů. Vědci ale dokázali, že některé znich byly prováděny při zranění lebky, pravděpodobně za účelem poúrazového odstranění kostních úlomků či krevních sraženin (Schott akol., 1994).

Zatím žádný ze známých nálezů nesvědčí pro skutečnost, že by vpravěkém období byla péče hromadným způsobem organizována. Odborníci předpokládají, že se jednalo olaicky poskytovanou péči vrámci rodové solidarity. Jedním zhlavních motivů pomoci aošetření učasto migrujících obyvatel bylo rychlé řešení zátěže vpodobě nemocného člena. Pokud ale léčba selhala, stávalo se často, že vzájmu celku byl takto zdržující člen skupiny opuštěn azanechán osudu (Porter, 2001).

Je všeobecně známé, že významnou roli vléčbě aošetřování hráli duchovní vůdci, šamani nebo náčelníci či stařešinové kmene. Jednou zjejich funkcí bývala právě léčba nemocí aúrazů vpodobě lidového léčitelství.

Dokladem opravěké úrovni lidového léčitelství mohou být paleontologické nálezy zobdobí tzv. lovců mamutů žijících na našem území. Některé kosterní pozůstatky vykazují následky po závažných nemocech, jež nevedly ke smrti postiženého. Podle názoru některých vědců se může jednat odůkaz poměrně vyspělého lidového léčitelství onoho období (Schott akol., 1994).

1.2Starověk

Situace se začala významně měnit svývojem prvních velkých starověkých civilizací. Se soustředěním obyvatel do větších sídel, později měst, docházelo vzávislosti na změnách životního stylu iprostředí kvýskytu nových onemocnění, včetně infekčních. Využívání velkých zvířat atechnické vynálezy přinášely další riziko vzniku úrazů. Stejně tak se vozbrojených konfliktech objevovala ve větší míře válečná zranění. Vhistorických nálezech, včetně písemných zpráv, lze zjistit četné zmínky oošetřování nemocných či zraněných ajiž zobdobí starověkých mezopotámských kultur pocházejí první texty omedicíně (Devies, 2013).

Ze 7. století př. n. l. pochází mezopotámské Pojednání olékařských diagnózách aprognózách zahrnující kolem 3000 tehdy známých nemocí (Porter, 2001).

Rozvíjení lékařské vědy potvrzuje islavný babylonský zákoník krále Chamurappiho, kde jsou vytesány některé léčebné postupy, odměny za léčení lékařům, ale ipostihy vpřípadě jejich omylů, ato včetně tělesných trestů (Sokol, 2007).

Zdalších kultur svyspělou medicínou je třeba zmínit Čínu, kde již vobdobí 2600 př. n. l. existovalo rozsáhlé dílo snázvem Nej-Ťing, které obsahovalo na tu dobu pokrokové znalosti zmedicíny aakupunktury (Devies, 2013).

Stejně tak ve starověké Indii o2000 let později lze nalézt ucelené lékařské texty chirurga Sušruty, jejichž součástí je soupis chirurgických nástrojů, používaných vté době (Šváb, 2006).

1.2.1Egypt

Významnou kapitolu vposkytování lékařské, ale iošetřovatelské péče nebo první pomoci představuje starověký Egypt. Tehdejší úroveň medicíny dosahovala značných kvalit. Staří Egypťané uměli diagnostikovat aúspěšně léčit řadu patologických stavů. Existují záznamy opotírání spálenin mateřským mlékem, známý je nález spodní čelisti snávrty zřejmě sloužícími kvypuštění abscesu (Devies, 2013).

Znalosti Egypťanů zoblasti medicíny shrnuje více než desítka nalezených papyrů pojmenovaných po svých objevitelích, místa nálezu nebo uložení. Jedním znich je Ebersův papyrus, považovaný za první učebnici starověké medicíny. Obsahuje diagnostiku iterapii mnoha onemocnění, která trápila starověké obyvatele Egypta. Vpapyru byly popsány břišní akožní nemoci, řada očních problémů ana 700 léků, včetně předpisů. Léky se míchaly zrostlin, pryskyřic, medu, ale iz hlíny, drcených kamenů nebo částí živočichů (hmyz, tuk, játra na oční nemoci). Podstatnou součástí papyru jsou návody kléčení vpodobě zaříkávání amodliteb nebo používání amuletů. Papyrus Smithův, vpodstatě chirurgický spis, pojednává o48 onemocněních či úrazech, včetně návrhů léčby. Zařazeny sem byly např. otevřené rány sřešením pomocí různých obvazových technik nebo fraktury, kjejichž fixaci byly doporučovány kosti zvířat atextilie spryskyřicemi. Papyrus pojednává také oprostředcích kzastavení krvácení. Káhúnský papyrus obsahuje gynekologickou problematiku, Londýnský se zabývá těhotenstvím amateřstvím. Zajímavostí Hearstova papyru je doporučení kléčbě fraktur pomocí obvazu napuštěného moukou amedem, který dokázal ztuhnout apevně fixovat končetinu (Porter, 2001; Schott akol., 1994).

VSakkáře byla objevena hrobka, která podle vyobrazení mužů pohybujících končetinami ostatním postavám, což připomíná léčbu, získala název Lékařova hrobka (Devies, 2013).

Podle Rogozova (2003, s. 40) staří Egypťané pravděpodobně krituálu otevírání úst uzemřelých používali postupy připomínající laryngoskopii aendotracheální intubaci (obr. 1.1). Nezodpovězenou otázkou zůstává, zda mohli podobnou techniku využívat také uživých osob, např. při uzávěru horních cest dýchacích. Podobně zegyptských reliéfních obrazů vyplývá, že Egypťané zřejmě znali idalší resuscitační postupy, např. záklon hlavy spředsunutím dolní čelisti, zavěšování utonulých hlavou dolů, dýchání zúst do úst nebo tracheotomii.

Obr. 1.1 Egyptský rituál otevírání úst

Ze zachovalých textů adalších nálezů je patrné, že také dobře organizovali zdravotní péči, zvelké části ji zajišťoval státní aparát. Léčbu prováděli lékaři, kteří uměli odebírat anamnézu, používali fyzikální vyšetření, jako pohled, poklep, poslech ipohmat, nebo měřili pulz. Později se specializovali na jednotlivé části těla. Ošetřovatelskou péči poskytovali často kněží bohyně Sachmet. Okolo roku 300 př. n. l. vznikaly svatyně Imhotepova kultu, kam se uchylovali nemocní, kteří se ve víře vnadpřirozené bytosti snažili snimi spojit ve spánku adoufali, že tak zjistí příčinu amožnou léčbu svých nemocí (Porter, 2001).

1.2.2Izrael

Tehdejší společnosti propojovaly názory na vznik aprůběh nemocí snáboženskými představami, což dokládají texty Starého zákona (asi 1000–1500 př. n. l.). Podle nich nemoci vznikaly jako trest boží, což také vmnohých případech vedlo ke spoléhání se na boží vůli aodmítání lékařské pomoci. Judaistickým učením však byla dána povinnost pečovat onemocné ažidovský Starý zákon imnohem později křesťanský Nový zákon obsahují léčebné postupy. Vhistorii kardiopulmonální resuscitace je často uváděn příběh oprorokovi Elíšovi, učedníku proroka Elijáše, který najdeme vdruhé Královské knize Starého zákona (4,8–37). Elíša, boží muž, občas pobýval uženy, jíž prorokoval narození syna, což se také stalo. Její syn ale jednoho dne těžce onemocněl apřestal dýchat. Žena žádala Elíšu opomoc. Elíša se třikrát na lůžku položil na chlapcovo tělo, ústa na ústa, oči na oči, ruce na ruce, dítě zahřál apřitom vzýval Hospodina. Chlapec začal poté opět dýchat.

Vuvedeném příběhu lze nalézt určitou podobnost sdnešními postupy, je nutné si však uvědomit, že ukazuje především sílu víry vHospodina ajeho vůli. Idea, že obsahuje prvky kardiopulmonální resuscitace, jak se často uvádí, je přinejmenším sporná.

Některá svědectví ale ukazují, že židovské porodní báby znaly apoužívaly metodu dýchání do nosu koživení novorozenců (Rogozov, 2003).

1.2.3Řecko

Kořeny soudobé evropské medicíny nalézáme ve starověkém Řecku. Ucelenější pohled na starořeckou medicínu lze zjistit již vHomérových eposech, kde jsou popsána četná válečná zranění, vněkterých případech is návrhy léčby. Zajímavostí aodlišností starořeckých medicínských textů od ostatních kultur je jejich vědecký pohled prostý náboženského vlivu. Náboženství sice hrálo podstatnou roli vživotě obyvatel Řecka asvatyně ikliniky Asklépiova kultu, určené kléčení nemocných pomocí věšteb asnů, jsou toho dokladem. Naproti tomu lékař Hippokrates (460–377 př. n. l.) ajeho následovníci podložili své lékařské umění přírodní filozofií, čímž vpodstatě založili vědeckou medicínu, jak dokazuje 60 textů integrovaných vCorpus Hippocraticum. Součástí textů je islavná Hippokratova přísaha, kterou dodnes považujeme za základ etiky actnosti lékařského povolání. Řecko, uspořádané do samostatných městských států, neregulovalo ani neorganizovalo lékařskou profesi. Práci lékaře tak mohl vykonávat každý avolným způsobem, takže praktikování medicíny bylo sice otevřené novým vlivům, ale zároveň nepodléhalo žádné kontrole. Většina lékařů vté době používala konzervativní postupy, chirurgií značně opovrhovali. Válečná poranění achirurgické výkony přenechávali ranhojičům, což byli vpodstatě řemeslníci (Porter, 2001).

Lékaři řecká vojska doprovázeli jen výjimečně. Vojáci se většinou ošetřovali svépomocí, athénští bojovníci dokonce absolvovali jakési školení první pomoci. Ranění sice byli během bitvy shromažďováni na jednom místě, ale ošetřovalo se až po skončení bojů. Polní lazarety neexistovaly, zranění vojáci byli umisťováni do měst nebo Asklépiových klinik. Zbytky jedné znejslavnějších klinik se nacházejí vřeckém Epidauru (Dohnal, Král, 2008).

Za zmínku stojí fakt, že řečtí chirurgové vAlexandrii ve 3. století př. n. l. používali dokonce anestezii pomocí výluhů zmandragory nebo podvazy cév. Díky všem objevům avědecky podloženým postupům se řecká medicína právem považuje za kolébku současné vyspělé evropské medicíny (Schott akol., 1994).

1.2.4Řím

Řecká medicína ovlivnila inově vznikající Římskou říši. Římané se stavěli klékařské péči spíše skepticky, opovrhovali slabošskými Řeky apreferovali domácí sebepéči azdravý životní styl. VŘímě pak dlouho působili lékaři většinou řeckého původu. Neexistovala pravidla pro provozování lékařství, ato se tak rozbíhalo do několika linií. Vpřípadě bohatších lidí změst bylo poskytováno vlékařově domě, chudší lidé avesničané podstupovali léčbu uléčitelů nebo ukněží ve svatyních. Římané jako militantní národ mívali při svých bojových výpravách mnoho zraněných. Ošetřovatelskou aléčebnou péči měli dobře zajištěnou, zraněným anemocným byl vymezen konkrétní stan nebo budova (Porter, 2001).

Stejně jako většinu svých měst moderně architektonicky uspořádali ityto první vojenské nemocnice nazývané valetudinaria. Typické valetudinarium shlavní halou se členilo na jednotlivé cely pro zraněné, abylo vybaveno dokonce latrínami. Součástí byly lázně spřívodem vody nebo lékárna. Podle cílového působení vjednotlivých vojenských útvarech jako legie či kohorta byli lékaři zařazeni do různých stupňů. Předem určení vojáci vynášeli zboje těžce raněné, ty posléze ošetřoval lékař (medicus clinicus) aošetřovatelé, většinou poddůstojníci (optiones valetudinarii), jimž pomáhali ještě řadoví vojáci. Vzhledem kcharakteru válečných ran byla postupně vyrobena řada chirurgických nástrojů apřijata preventivní opatření proti poranění, např. ochranné prvky vojenských uniforem nebo velké štíty, které sloužily ik transportu raněných (Dohnal, Král, 2008).

Podle vzoru valetudinarií byly budovány iprvní nemocnice pro obyvatelstvo. Běžná léčba civilních obyvatel se však příliš neměnila. Lékaři dávali přednost konzervativním postupům před invazivními výkony – ty zůstávaly spíše vrukou ranhojičů. Zobdobí asi 200 př. n. l. pocházejí zprávy ozaložení první lékárny vŘímě řeckým lékařem Archagathem. Zajímavostí je, že součástí lékárny byla inemocnice soperační místností (Devies, 2013).

První spisy zpočátku 1. století n. l., znichž se dochovala část omedicíně, tvoří Celsovo dílo De medicine. Ucelená encyklopedie tehdejší medicíny obsahuje ičásti věnované péči orány způsobené kousnutím zvířat, léčbu zlomenin, včetně fraktury lebky, nebo poškození kloubů arůzné chirurgické intervence. Celsus (25 př. n. l.–50 n. l.) také uvedl základní příznaky zánětu po chirurgických výkonech, platné dodnes. Zajímavostí je, že popisoval isvorkování cév při krvácení nebo tonzilektomii (Devies, 2013; Porter, 2001).

Dalším zřady významných lékařů byl Galénos (129–216 n. l.), který voblasti akutních stavů přispěl zejména podrobným popisem srdečního tepu. Je třeba si uvědomit, že jak profesionální lékařská péče, tak izásahy ranhojičů, porodních bab nebo péče ošetřovatelská, poskytovaná vrámci svatyní kněžími, byla většinou placená služba, tudíž řada lidí na ni neměla prostředky. Tato skutečnost se začala měnit až teprve spříchodem křesťanství do oblasti Středomoří. Křesťanství, vycházející zjudaismu, vněkterých ohledech přejalo původní židovskou léčitelskou tradici (Porter, 2001).

Známou ukázkou dobových (již křesťanských) ošetřovatelských postupů je podobenství omilosrdném Samaritánovi zEvangelia podle Lukáše vNovém zákoně (10, 33). Samaritán při ošetření zraněného použil víno aolej arány mu obvázal, což zdnešního hlediska lze považovat za racionální přístup. Podobenství ale zejména ukazuje správnou cestu kmilosrdenství. Milosrdný je ten, kdo pomůže potřebnému, zčehož pramení ichápání dnešního obsahu pojmu samaritánství.

1.3Raný středověk

Tím, že ve 4. století n. l. došlo krozdělení Římské říše na dvě části, dnes nazývané Východořímská (také Byzantská říše) aZápadořímská říše, se významně změnilo celkové uspořádání tamní společnosti, ato iv souvislosti se značným rozšířením křesťanství. Zatímco východní část zůstávala ucelená arozvíjela se nadále svébytným způsobem, pro západní část znamenaly okolnosti, jež rozpad říše provázely, celkový kulturní úpadek.

1.3.1Byzantská říše

Křesťanská filozofie významně ovlivnila další vývoj medicíny iošetřovatelské péče. Vsouladu se základním principem charity vkřesťanském uvažování začaly být zakládány ve východní části jednak xenodochia, útulky pro pocestné, zejména pro poutníky za svatými místy, ale inosocomeia nebo ambulatoria, skuteční předchůdci dnešních nemocnic (Hlaváčková, Svobodný, 1999).

Tato zařízení přijímala nemocné, včetně malomocných, abyla jim zde poskytována nejen ošetřovatelská, ale ilékařská péče. Pečovatelé starající se omalomocné se dokonce pokládali za svaté (Devies, 2013; Porter, 2001).

Kolem roku 370 n. l. vsouvislosti se vznikem prvních křesťanských církevních řádů byl vybudován významný komplex určený kposkytování péče potřebným. Nacházel se vCaesareji na území dnešního Turecka. Pod patronací svatého Basila zCaesareje (329–379 n. l.) bylo vpodstatě vybudováno celé „město milosrdenství“, které později sloužilo jako vzor pro zakládání podobných institucí (Vojenský ašpitální řád sv. Lazara Jeruzalémského Bohemia, 2006).

Dalším významným počinem bylo izaložení špitálu pro poutníky aobchodníky zAmalfi vJeruzalémě. Špitál později posloužil jako základ pro založení rytířského řádu johanitů (viz kap. 1.4.1) (Kutnohorská, 2010).

1.3.2Evropa

Zatímco vByzantské říši pozvolna narůstal počet nemocnic amedicína se vnich rozvíjela na základě znalostí získaných od řeckých lékařů, západní medicína vzhledem kcelkové roztříštěnosti stagnovala. Lékařské umění aznalosti byly uchovány jen díky nově se formujícím křesťanským centrům vzdělanosti, klášterům apodobným zařízením. Rané křesťanství propojilo opět náboženství imedicínu. Nemoc mohla být jednak trestem za hříchy, bylo tedy nutné provádět duchovní léčbu, zároveň však nemocí mohl zkoušet Bůh věřící, které miloval. Ježíš Kristus ve svém učení dokázal, stejně tak jako později apoštolové, své léčitelské schopnosti. Jeho přesvědčení, že potřebným je třeba pomáhat, stejně jako víra, že lidské tělo patří Bohu, spolu spůvodní tradicí židovské pomoci bližním spojené spohostinností, přineslo velkou změnu vúhlu pohledu na nemocného. Ošetřování začalo být vnímáno jako služba trpícímu vnouzi, jako jedna ze základních křesťanských ctností apovinností (Porter, 2011).

Jeden zprvních útulků pro nemocné na území dnešní Itálie založila patricijka zřímské rodiny Fabiovců Santa Fabiola di Roma (Devies, 2013). Vzhledem ktomu, že se rozvedla sprvním manželem aprovdala se znovu, což křesťanská církev odsuzovala, jako kajícnice doprovázela sv. Jeronýma na jeho pouti do Betléma. Díky pokání se rozhodla zasvětit svůj život charitě. Založila útulek pro chudé anemocné vPortu (dnešní Ostia antica nedaleko Říma) (asi 397 n. l.) apodle svědectví sv. Jeronýma je osobně ošetřovala aodnášela do své nemocnice (Devies, 2013; Porter, 2001).

Významným mezníkem pro rozvoj evropského ošetřovatelství se stalo založení kláštera na Monte Cassinu vKampánii Benediktem zNursie roku 529. Sv. Benedikt inspirován vzorem sv. Basilea stanovil regule jím založeného benediktinského řádu, jimiž se následně mniši řídili. Stejně jako zásady sv. Basilea obsahovaly Benediktovy regule ipožadavky na opatrovnictví pro potřebné apravidla poskytování péče pro servitora, tj. ošetřovatele. Klášter byl proslulý svou péčí onemocné aje považován za předobraz klášterní medicíny. Podle jeho vzoru začaly vznikat podobné komplexy po celé Evropě. Nemocným se však většinou nedostávalo péče lékařské, spíše se jednalo oošetřování aléčitelství spojené skřesťanskými náboženskými rituály (Rytířský řád Křižovníků sčervenou hvězdou, nedatováno).

Ve zbytku Evropy se nejprve ošetřování nemocných částečně přesunulo do hospitalů, což byla obdoba výše vtextu popsaných xenodochií. Hospitale, původně hospitium, sloužilo zpočátku jako pohostinství, ale spřibývající oblibou křesťanského poutnictví se stalo spíše útulkem pro poutníky vyčerpané dlouhými cestami. Hospitaly byly vybudovány nejen vmnoha klášterech, ale iv dalších podobných zařízeních, které církevní řády zakládaly aspravovaly. Podle vzoru kláštera vMonte Cassinu se vnich postupně začala oddělovat část pro cestující ačást pro nemocné, chudé, přestárlé nebo sirotky. Byla zde poskytována převážně pečovatelská služba ve smyslu zajištění nejzákladnějších potřeb, důvodem kpřijetí tak nebyla vždy nemoc, ale spíše potřebnost základní péče (obr. 1.2). Více zaměřená na léčbu nemocí byla infirmaria, části církevních institucí určené pro ošetření nemocných řeholníků. Počínaje 6. stoletím n. l. je doložen vznik několika dalších nosocomií ahospiců sfunkcí nemocnice na území dnešní Francie aVelké Británie (Hlaváčková, Svobodný, 1999; Schott akol., 1994).

Obr. 1.2 Péče ve středověkém špitále

Do praktikování arozvoje klášterní medicíny významným způsobem zasáhla vletech 910–950 n. l. reforma řádu benediktinů, kdy vznikla nezávislá „nadnárodní“ síť více než tisíce klášterů, podřízená jihofrancouzskému opatství vCluny. Clunyjské hnutí pax terrae sloužilo nejen kobraně proti středověkým bojovníkům, ale zejména kreformaci církve, která již vtéto době podléhala korupci. Zpřísněním regulí řádu měl být zajištěn duchovní návrat kpůvodnímu poslání. Vrámci reformace začalo být ošetřování nemocných vklášterech považováno za rušivý element duchovního života. Zároveň požadavek na návrat základních ideálů křesťanství podnítil snahu ostatních věřících ospasení duše pomocí péče opotřebné. Ve 2. polovině 11. století začaly kláštery své špitály předávat laickým ošetřovatelům, kteří začali působit vedle řeholníků vcírkevních institucích. Vznikala tak ošetřovatelská společenstva, znichž se později etablovaly první světské laické ošetřovatelské řády, např. francouzské bratrstvo antonitů, pečující především onemocné postižené nemocí, jež se kvůli kožním projevům nazývala oheň sv. Antonína, což, jak se omnoho století později ukázalo, byla otrava ze žita napadeného námelem. Vošetřovatelských řádech působili muži iženy pocházející zrůzných společenských stavů (Schott akol., 1994).

1.4Vrcholný středověk

Období vrcholného středověku bylo ve znamení prudkého rozvoje evropských měst avedlo ještě květším odlišnostem mezi západní Evropou, která zůstávala pod vlivem křesťanství, aByzantskou říší. Ta se kvůli invazi Turků po téměř tisícileté nezávislosti pomalu blížila ke svému zániku apozvolna se zde schylovalo knástupu islámu.

1.4.1Orient

VByzantské říši sice nebyla ideální politická situace, ale medicína se rozvíjela abyla ipraktikována, ato zejména na podkladě uchovávaných arozvíjených kvalitních znalostí pocházejících ze starověkého Řecka. Velký přínos pro lékařskou vědu znamenalo působení významných učenců vobdobí mezi 9.–12. stoletím n. l. Mezi nejvýznamnější znich patřili Muhammad ibn Zakarijá al-Rází (Rhases), Abú Alí al-Husajn ibn Abd Alláh ibn Síná (Avicenna), rabbi Moše ben Majmon (Maimonides) či Abulcasis. Poslední dva jmenovaní působili vmaurském Španělsku, které od 8. století n. l. ovládali muslimové (Devies, 2013; Porter, 2001).

Abulcasis se zabýval především chirurgií. Jeho dílo Ochirurgii obsahuje řadu praktických postupů, jako jsou amputace, operace, náprava zlomenin nebo tišení bolesti. Vynikající díla zmíněných učenců se dostala do dalších částí Evropy avýznamně ovlivnila následný vývoj evropského lékařství (Schott akol., 1994).

Obchodními styky az Araby ovládaného Španělska pronikaly nejen informace či zkušenosti zmuslimského světa, ale začaly se šířit inové nemoci. Jedno znejzávažnějších anejobávanějších onemocnění, které se pravděpodobně dostalo do Evropy zmuslimských zemí, bylo malomocenství (lepra) – postihlo evropské obyvatelstvo ve značné míře. Ztohoto důvodu začaly být budovány tzv. lazarské domy, leprosaria. Omnožství nakažených svědčí existence značného počtu těchto útulků, ikdyž dnes lékaři předpokládají, že mezi postižené leprou byli zařazováni inemocní skožními příznaky jiných onemocnění, takže počet malomocných je nadnesený1 (Devies, 2013; Porter, 2001; Schott akol., 1994).

Vliv arabské kultury lze vysledovat iv oblibě zvyku koupelí po arabském způsobu, což se projevilo zakládáním prvních veřejných lázní. Lázně vdalších staletích sehrály důležitou roli zejména pro rozvoj chirurgických postupů ařešení úrazových stavů (Kazimour, 2016; Schott akol., 1994).

Velkým mezníkem pro rozvoj ošetřovatelství iprvní pomoci se staly křižácké výpravy. Ozbrojené konflikty podnítily vznik křesťanských rytířských řádů, jejichž stoupenci plnili roli řeholnickou, spojenou srolí vojenskou, ale mnohdy iošetřovatelskou. Řád Špitálních bratrů sv. Jana Křtitele Jeruzalémského (johanité, později maltézští rytíři) původně sloužil jako pomoc či ochrana pro poutníky do Svaté země. Později řád začal zakládat špitály nejen po celém Středomoří, ale iv některých dalších evropských zemích. Traduje se, že péče ve špitálech johanitů byla na vysoké úrovni, dokonce měli kdispozici lékaře různých vyznání, kteří spolupracovali, arozvíjeli tak navzájem své znalosti (Kutnohorská, 2010; Porter, 2001; Schott akol., 1994).

Podobným způsobem fungovaly idalší rytířské řády, např. Chudí rytíři Krista aŠalomounova chrámu (templáři) nebo Bratři německého řádu Panny Marie vJeruzalémě (Řád německých rytířů) (Porter, 2001).

1.4.2Evropa

Vrcholný středověk se svými křesťanskými principy přinesl do Evropy nebývalý rozvoj špitálů, útulků apodobných zařízení. Zvýznamných osobností tohoto období tzv. klášterní medicíny lze jmenovat sv. Hildegardu zBingenu (1098–1179), abatyši benediktinského kláštera. Hildegarda je autorkou spisů, vnichž zkombinovala zkušenosti zlidového léčitelství, znalosti zantické medicíny azároveň ikřesťanské náboženství (Porter, 2001).

Léčba, kterou vklášterech prováděli řeholníci, řeholnice či laici, byla úzce spojena snáboženskými praktikami. Útulky, ošetřovatelé, ale isamotné nemoci alidské orgány tak byly svěřeny do patronace některému zkřesťanských svatých. Mezi nejvýznamnější patří sv. Kosma aDamián, patroni medicíny, jimž se přisuzuje první pokus otransplantaci, sv. Lukáš nebo sv. Michal. Nezastupitelnou roli vléčbě sehrávala svatá místa, hroby mučedníků, místa zjevení svatých, relikvie nebo amulety pomáhající kuzdravení. Medicína iošetřovatelská péče podléhala církvi, která ji vpodstatě regulovala. Některá významná omezující církevní nařízení, např. zákaz mnichům praktikovat placené lékařské činnosti nebo prolévat krev při léčení, pozdější omezení provádění pitev apod., která ovlivnila aněkdy ipozastavila rozvoj vědecké medicíny, vycházela zkřesťanské víry. Je třeba si uvědomit, že křesťanská filozofie sdůrazem na věčný posmrtný život, spasení, nadřazenost duše nad tělesnou schránku adalšími idejemi, tak stála za většinou dogmat římskokatolické církve. Nelze tedy tvrdit, že by se jednalo apriorně ocílené bránění se vědeckému pokroku.

Přes postupný rozvoj různých druhů zařízení poskytujících převážně jen opatrovnickou aošetřovatelskou péči řeholníci odborné lékařské znalosti přece jen uchovávali apřepisovali. Vědecká medicína však byla praktikována jen vrámci několika málo klášterů nebo panovnických dvorů (Porter, 2001; Schott akol., 1994).

Vjižní části Evropy lze vysledovat první známky oživení odborné medicíny vpodobě založení lékařských škol. Jednou znejvýznamnějších se stala škola salernská, která vznikla pravděpodobně již v9. století n. l. anejvětšího rozmachu dosáhla počátkem 12. století n. l. Od počátku zde byla rozvíjena především anatomie achirurgie. Chirurgické postupy zahrnovaly nejen různé druhy operací (obr. 1.3), ale izáklady porodnictví, později zásady životosprávy určené zejména zraněným křižákům. Zajímavostí je, že zde směly studovat ženy, což vpozdějších obdobích možné nebylo (Porter, 2001).

Do slibného vývoje vzdělávání lékařů však zasáhla výše uváděná církevní omezení ao něco později irozvoj scholastiky. Vzhledem kpoužívání scholastiky jako základní vyučovací metody převládlo dogmatické propagování zejména Galénovy medicíny bez možnosti experimentování. Provádění pitev bylo značně omezeno, nikoli však zakázáno, jak se mnohdy traduje. Pokud se prováděly, tak pouze za účelem potvrzení již známých skutečností. Na rozdíl od předchozí klášterní medicíny byly manuální léčebné postupy zcela odloučené od teorie avystudovaní lékaři je neprováděli (Schott akol., 1994).

Obr. 1.3 Kauterizace ve středověku

Další školy vznikaly postupně astaly se základem pro budoucí univerzity.

Vlna zakládání evropských univerzit jako nově se rozvíjejících center vědeckého přístupu však do rozvoje první pomoci aranhojičství mnoho nového nepřinesla, spíše naopak. Praktickou medicínu provozovali ve větší části Evropy ranhojiči bez univerzitního vzdělání. Ošetřovali převážně povrchové defekty aúrazy, řešili zlomeniny, spáleniny, různé druhy ran, nádory akožní problémy. Vzhledem kneklidné evropské politické situaci ranhojiči získávali často praktické zkušenosti srůznými druhy zranění vbitvách. Péče oraněné nebyla nijak organizována, odnášeli je až po skončení bitvy spolubojovníci na improvizovaných nosítkách nebo byli převáženi na koních či vozech. Ošetřováni byli vtýlním zázemí ženami, místními obyvateli, ranhojiči nebo holiči, tzv. felčary. Pokud jejich zranění nebylo vážné, zůstávali ve vojenských stanech vpéči svých spolubojovníků, event. byli přenášeni do blízkých domovů civilních obyvatel, klášterů či špitálů (Dohnal, Král, 2008).

Výjimkou ztohoto celoevropského trendu zůstala jen jižní Evropa. Veronský lékař Guglielmo de Saliceto (1210–1277) se ve svém díle ochirurgii pokusil vědecky podložit aobhájit spojení vnitřního lékařství achirurgie azároveň se kriticky vymezil vůči ranhojičství, ale ivůči scholastice. Na stejném principu fungovala ijím založená škola. Absolventem této školy byl Guido Lafranco zMilána (1250–1306), který později působil vPaříži. Lafrancovy spisy zaměřené na chirurgickou tematiku, jakou představují např. vředy apíštěle, zlomeniny nebo kloubní poranění, byly přeloženy do mnoha jazyků (Porter, 2003).

Jeho současník lékař Henri de Mondeville (asi 1260–asi 1320) vyučoval na lékařské fakultě vMontpellier aPaříži asvou praxi provozoval ina francouzském panovnickém dvoře. Využil svých zkušeností zválečného ošetřování azabýval se ve svém nedokončeném spisu ochirurgii ošetřováním ran, včetně zástavy krvácení, aodstraněním cizích těles. Oproti názorům svých předchůdců propagoval suché hojení ran. Neméně slavným se stal jeho žák Guy de Chauliac (1300–1368), který vobdobí tzv. avignonského zajetí, kdy papežové na čas přesídlili zŘíma do Avignonu, působil jako papežův osobní lékař. Jeho spis ochirurgii (Chirurgia magna) navazoval zejména na dílo Galénovo, Abulcasisovo aAvicennovo (Schott akol., 1994).

Po zavedení používání střelného prachu pro výrobu palných zbraní se Guy de Chauliac jako jeden zprvních zabýval léčbou střelných poranění, apoložil tak základy válečné chirurgie. Popsal některé druhy operací, např. amputace končetin podvázáním, auvědomil si ivýznam komprese ran. Pro nápravu zlomenin navrhl léčbu pomocí tahu vytvořeného kladkami. Při morové epidemii vAvignonu léčil nakažené anásledně definoval symptomy morové nákazy, kterou lékaři ve středověku nedokázali účinně řešit (Devies, 2013; Dohnal, Král, 2008).

Mezi lékaři, kteří studovali apraktikovali chirurgii, alékaři vyznávajícími konzervativní léčbu občas vznikaly spory ovedení správného typu terapie. Chirurgicky vzdělaní lékaři také trvali na tom, že praktická chirurgie musí být součástí lékařovy praxe, sčímž scholasticky vedení lékaři nesouhlasili. Ve většině Evropy, kde lékařství achirurgie byly oddělenými povoláními, lékaři řemesla spojená schirurgií považovali za méněcenná. Někde sice zástupci obou profesí spolupracovali, ale často mezi nimi vznikaly konflikty způsobené nejasnými kompetencemi. Sporným bodem se stalo např. provádění pitev, které spadalo do pravomocí lékaře, ale prakticky provádět je měli chirurgové. Dalším ohniskem konfliktů se stal příliv různých podvodníků, šarlatánů amastičkářů, snažících se vrámci vidiny snadného výdělku oléčebné zásahy či prodej léčebných prostředků pofiderní kvality (Porter, 2001).

Postupně se tak ukázala nutnost nových organizačních opatření ve smyslu kontroly vzdělání ačinnosti osob, které se zabývaly ošetřováním aléčením. Iz těchto důvodů se chirurgové, ranhojiči apředstavitelé dalších povolání sdružovali do cechů. Začátkem 13. století byl vPaříži založen první cech chirurgů „Bratrstvo Kosmy aDamiána“, později doplněný ivlastní školou, kde po dvou letech praktikování avýuky učni získávali licenci na provádění chirurgické praxe (Schott akol., 1994).

České země

Existence prvního útulku poskytujícího opatrovnickou péči včeských zemích je prokázána v10. století. Jednalo se opražský týnský špitál panny Marie, který byl umístěn do kupeckého dvora. Původně zařízení sloužilo jako ubytovna pro poutníky aobchodníky, ošetřování nemocných je doložitelné až ve 12. století. Týnský špitál disponoval kapacitou pro dvanáct potřebných, brzy však zanikl. Další podobný špitál vznikl pod johanitskou komendou taktéž vPraze, nicméně detailnější informace nejsou známy (Hlaváčková, Svobodný, 1999).

Do roku 1281 je kladeno založení domus leprosorum usv. Lazara za pražskými městskými hradbami (Kazimour, 2016).

Nejvýznamnějším pražským špitálem se stal špitál rytířského řádu Křižovníků sčervenou hvězdou spojený se jménem představitelky vládnoucího rodu Přemyslovců Anežky (1205 nebo 1211–1282). Anežka, dcera Přemysla Otakara I. aKonstancie Uherské, věnovala svůj život potřebným. Její rozhodnutí pramenilo ze souběhu několika událostí jejího života. Jako členka významné panovnické rodiny měla být několikrát výhodně provdána na evropské dvory, avšak ani jeden sňatek nebyl realizován. Prvním snoubencem se stal syn slezského knížete Jindřicha I. Bradatého aHedviky Slezské (1174–1243). Hedvika, jako zakladatelka klášterů ašpitálů, kde osobně ošetřovala potřebné, byla již ve 13. století za své bohulibé činy svatořečena. Nechala vybudovat iklášter vTřebnici, kam rodina umístila na výchovu tříletou Anežku. Snoubenec však zemřel aAnežka se vrátila domů. Následovala výchova vklášteře vDoksanech adalší zasnoubení, tentokrát se synem císaře Fridricha II. Budoucí císařovna byla vychovávána vRakousku, ale nastávající ženich sňatek zrušil. Po návratu domů se stala Anežka ještě několikrát předmětem dynastických záměrů, nicméně další plány na vdavky odmítala achtěla opustit světský život. Na její rozhodnutí měli vliv jak tehdejší křesťanští světci, jako sv. František zAssisi či sv. Klára, ale právě isv. Hedvika Slezská ataké Anežčina sestřenice sv. Alžběta Durynská, které od svého dětství Anežka vídala pomáhat trpícím. Stejně tak ji mohla ovlivnit výchova vklášterech apravděpodobně iopakovaně neúspěšná sňatková politika. Vzhledem ktomu, že její otec Přemysl Otakar I. již nežil, nechal její bratr Václav I. rozhodnutí na ní. Anežka vstoupila do řehole sv. Kláry, jež byla ženskou obdobou řehole sv. Františka zAssisi. Za podpory svého bratra amatky nechala na svých pozemcích postavit klášter klarisek (Anežský), kde se později stala abatyší, ašpitál sv. Františka ukostela sv. Haštala (asi roku 1233) pro potřebné, kde působili laičtí bratři asestry. Anežka se později vzhledem ke svým diplomatickým stykům spapežem Řehořem IX. zasloužila opovýšení bratrů špitálníků na zatím jediný řád ustavený včeských zemích, tj. řád Křižovníků sčervenou hvězdou (rytířský řád Křižovníků sčervenou hvězdou upaty pražského mostu) sřeholí sv. Augustina aumožnila jim ifinanční osamostatnění. Laické sestry ošetřovaly spolu sbratry potřebné do roku 1292, kdy jejich činnost ukončily stanovy nově vzniknuvšího řádu. Zřejmě iv souvislosti stímto opatřením se začalo rozvíjet opatrovnictví také vdomovech pacientů, kam za nimi pečující sestry docházely. Samotný špitál byl oněco později přesunut do nově stavěných budov řádu uJuditina mostu. Původní špitál převzali minorité.[2] Sv. Anežka se považuje za zakladatelku českého ošetřovatelství aopatrovnictví. Přikládá se jí iautorství psaného textu oopatrovnictví aza své činy byla vroce 1989 svatořečena (Kazimour, 2016; Kutnohorská, 2010; Staňková, 2001; Hlaváčková, Svobodný, 1999; Rytířský řád Křižovníků sčervenou hvězdou).

Další významnou osobností zabývající se pomocí potřebným byla Zdislava zLemberka (1220–1252). Za svůj krátký život stihla vykonat mnoho dobrých skutků. Jako šlechtična vyrůstala vblízkosti panovnického dvora, takže pravděpodobně znala Anežku. Vliv zbožné rodiny, ale ivzor středověkých svatých apravděpodobně iAnežky směroval její život. Již jako manželka šlechtice Havla zLemberka, který ji včinnosti podporoval, se stala zakladatelkou dominikánského kláštera achrámu vJablonném vPodještědí[3] av Turnově. Osobně pečovala onemocné atraduje se, že dokázala uzdravovat, zejména navracet zrak. Za své činy byla svatořečena vroce 1995. Postupně byly včeských zemích budovány další špitály, popisovaný řád křižovníků (působící dodnes) idalší řády úspěšně zakládaly aspravovaly špitály nejen vPraze, ale iv dalších českých městech ana Moravě. Na vlně budování špitálů se začaly podílet ipředstavitelé světské moci, za všechny lze jmenovat královny Elišku Rejčku nebo oněco později Elišku Přemyslovnu adalší osobnosti středověké šlechty, ale iprvní měšťany. Bohužel řada špitálů zanikla vdobách válečných konfliktů, zejména vobdobí husitských válek. Do vývoje terapie nemocných zasáhla iskutečnost, že do českých zemí vsouvislosti srozvojem obchodu sorientem přišli iprvní lékárníci, kteří zde začali provozovat své služby (Kazimour, 2016; Plevová, 2011; Kutnohorská, 2010; Staňková, 2001).

1.5Raný novověk

1.5.1Renesance

Období renesance aobrovský rozvoj evropských měst ssebou nesly izměnu vpodobě počátků organizace zdravotnictví jako celku. Lékařům začaly být ukládány další povinnosti, např. péče ovojsko či péče onemocné vdobě epidemií, které stále častěji ohrožovaly středověké obyvatelstvo vsouvislosti se zhoršujícími se hygienickými poměry překotně rostoucích měst (Kazimour, 2016; Porter, 2001).

Evropa

Péči onemocné zejména ve velkých městech zajišťovaly stále stejné druhy institucí, jako byla leprosaria, infirmaria adalší církevní či světské špitály, ale zvyšoval se jejich počet akapacita (obr. P1). Vleprosariích byla nemocným poskytována jen základní péče avzhledem kfaktu, že účinná léčba neexistovala, nechávalo se uzdravení vrukou božích. Nemocným řeholníkům nadále sloužila infirmaria. Již ve 12. století sice papež vydal rozhodnutí, že by zde měl být kdispozici lékař, tento požadavek však nebylo možné splnit, ato vzhledem kjejich nízkému počtu. Ošetřování nemocných zajišťoval frater infirmarius, jeden zřeholníků, který měl znalosti potřebné kléčbě (Kazimour, 2016). Ošetřování ran či úrazů zejména vinfirmariích poskytovali bradýři jako vedlejší činnost ke svému základnímu poslání, tedy holení vousů, jejichž nošení církev nepřipouštěla (Šváb, 2006).

Ztéto linie vybočovaly špitály výše uváděných rytířských řádů, zejména johanitů. Jejich stanovy přesně určovaly počet lékařů, ranhojičů aošetřovatelů či ošetřovatelek (!), kteří spolupracovali vjimi provozovaných špitálech (Schott akol., 1994).

Péče vnich byla na dobré úrovni, personál musel dbát očistotu istravu alůžka pacientů byla oddělena závěsy. Ztěchto dob také pochází první vyobrazení stejnokrojů ošetřovatelek johanitského řádu. Ve světských špitálech je sice doloženo působení lékařů, ale vzhledem kjejich nedostatečnému počtu jich zde pracovalo jen minimum. Jedním zprvních městských špitálů, kde lékaři pracovali, byl předchůdce dnešního typu nemocnice Hôtel Dieu[4] uNotre Dame vPaříži (Porter, 2001).

Nízký počet lékařů ve střední Evropě časem změnilo založení první středoevropské univerzity vPraze roku 1348. Tento počin panovníka Karla IV. znamenal pro medicínu významný krok, mezi čtyřmi fakultami totiž figurovala ifakulta lékařská. Mezi první přednášející patřili mistři vystudovaní vcizině Mikuláš zJevíčka aBaltazar de Marcelinis, později mistr Havel ze Strahova či Zikmund Albík zUničova (Zima akol., 2011).

Výuka mediků byla vsouladu stehdejší scholastickou metodou apřevažovala teoretická průprava spojená svýukou filozofie, astronomie či botaniky. Lékařská praxe absolventů tak spočívala vaplikaci čistě konzervativních způsobů léčby (Kazimour, 2016; Schott akol., 1994).

Je určitou zajímavostí, že Zikmund Albík navštěvoval osobně špitály, což vté době nebylo běžné, motivace jeho návštěv však není známa (Hlaváčková, Svobodný, 1999).

Lékaři zpražské univerzity působili na domácí půdě nebo odcházeli na další vznikající zahraniční univerzity, např. do Polska. Univerzita vychovala řadu lékařů až do období husitských válek, kdy bylo její fungování omezeno, apo bitvě na Bílé hoře na čas úplně přerušeno (Zima akol., 2011).

Studium medicíny trvalo dlouho abylo náročné, služby vystudovaných lékařů byly tedy poměrně drahé apro běžné obyvatelstvo nedostupné. Lékařskou péči si mohly dovolit jen skutečně zámožné rodiny (Kazimour, 2016; Schott akol., 1994).

První pomoc achirurgické ošetřování praktikovali řemeslníci často vdomácím prostředí pacienta. Ranhojiči poskytovali různé služby, podle jejichž charakteru pak byli nazýváni, např. kýlořezci, litotomisté – odstraňovači kamenů zmočového měchýře nebo okulisté léčící oční zákaly (Šváb, 2006).

Ošetřování vdomácnostech poskytovaly často řeholnice nebo laické sestry, tuto praxi však časem omezilo nařízení tridentského koncilu roku 1545. Řádové sestry směly nadále ošetřovat pouze vrámci klášterů (Kutnohorská, 2010).

Vtomto období nastal obrovský rozmach lázeňství, např. jen vPraze na Starém Městě tehdy fungovalo kolem 14 lazeben azačaly být zakládány iminerální aparní lázně vdalších městech Evropy. Řemeslo ranhojičství částečně převzali řemeslníci pracující vlázních – lazebníci. Do lázní docházeli ipředstavitelé dalších cechů akaždému znich příslušely určité výkony. Mistři lazebníci napravovali vymknutí, přikládali baňky, trhali zuby aošetřovali spíše chronické rány, ranhojiči řešili akutní poranění nebo prováděli ve středověku oblíbené pouštění žilou. Přestože lázně byly oblíbenou zábavou obyvatel aněkteří zlazebníků získali značný majetek, ve společnosti toto povolání nemělo vysokou prestiž. Lázně se staly terčem kritiky církve, protože se zde scházeli příslušníci obojího pohlaví amnohdy zde probíhala společná nevázaná zábava. Je třeba poznamenat, že vzhledem ksexuálním službám, které lázně často poskytovaly, se staly mnohdy ohniskem šíření různých druhů nákaz (Kazimour, 2016; Schott akol., 1994).

Vpolovině 14. století se vEvropě snížil zdosud nejasných příčin výskyt lepry aleprosaria začala být využívána jako běžné špitály či ubytovny pro chudé. Lepru však vzápětí vystřídaly rozsáhlé morové epidemie. Doložen je vznik přibližně stovky morových špitálů, které se podobaly spíše vězení než nemocnici. Některé znich dokonce stavitelé obehnali vodními příkopy avytvořili ostrůvky, ze kterých nebylo úniku. Důvodem izolace nemocných byly obavy zrychle se šířící nákazy. Přesto se veškerá další nově zaváděná zdravotnická opatření, jako zakládání zdravotních komisí, zavírání hranic, karanténa nebo vydávání zdravotních průkazů, míjela účinkem. Ani pokusy lékařů vyléčit nemoc nepřinášely výsledky anemoc dokázala vylidnit celé oblasti Evropy, což přineslo závažné společenské následky, stejně tak jako počínající období křesťanské reformy (Porter, 2001).

Kvůli morovým epidemiím rostly nároky na počet pečovatelů ve špitálech ak ošetřování nemocných se často najímaly staré ženy. Časem byli do služeb špitálů povoláváni lékaři, lékárníci či ranhojiči, atím se začala opět více propojovat laická aprofesionální péče (Hlaváčková, Svobodný, 1999).

Bohužel krize křesťanské církve snáslednou reformací avznikem protestantismu přinesla četné uzavírání katolických institucí, včetně špitálů. Včeských zemích znamenala exil katolíků adlouholeté omezení funkce pražské univerzity, což poznamenalo jak medicínu, tak ošetřování nemocných (Kazimour, 2016).

Časté válečné konflikty provázející stoletou válku apoužívání palných adělostřeleckých zbraní přinesly změny do válečného ranhojičství, zejména vpodobě nutnosti řešit závažná střelná poranění. Do tohoto období jsou datovány iprvní organizované polní nemocnice splacenými místy lékařů ichirurgů, ato zejména voblasti dnešního Španělska, které ještě stále bylo pod vlivem arabské kultury (Dohnal, Král, 2008).

Chirurgové mnohdy získávali praktické zkušenosti přímo vbitvách aněkteří je zaznamenali pomocí různých psaných textů, často formou polních příruček (Porter, 2001).

Takto ve své knize oranhojičství štrasburský ranhojič Hans von Gersdorff (šilhavý Honza) (1455–1529) zpracoval své válečné zkušenosti samputacemi končetin aolovem znečištěnými ranami. Doporučoval vyčištění rány sodstraněním kostních úlomků pomocí kleští nebo pily, rány pak přetahoval kůží. Další typickou ukázkou tehdejších postupů spojených sdobovými rituálními praktikami je dílo jeho současníka Hieronyma Brunschwiga (1450–1533), který podrobně popsal ailustroval spektrum tehdy využívaných nástrojů. Zabýval se různými zraněními ajejich léčbou, ale oproti některým racionálním postupům doporučoval iléčbu zaříkáváním ukrvácení. Brunschwig se zabýval idestilací různých látek, které využíval pro terapii. Mezi jeho knihy odestilaci se řadí ipříručka pro laické obyvatelstvo nebo recepty pro domácí lékárnu. Porodnictvím se zabýval Eucharius Roesslin, který sepsal pokyny pro porodní báby. Uvedl využití nástrojů při komplikacích, návody pro případ patologické polohy plodu ipro provedení císařského řezu po úmrtí matky (Schott akol., 1994).

Mezi těmi, kdo tvrdili, že je třeba propojit vnitřní lékařství aranhojičství, lze uvést kontroverzního švýcarského lékaře Theophrasta Philippa Aureola Bombasta von Hohenheim (1493–1541). Sám sebe nadneseně nazýval Paracelsus (více než Celsus) avedle teologie, alchymie, astronomie aléčitelství, které integroval do medicíny, se zabýval ichirurgickými výkony, jež zpracoval vněkolikadílné knize snázvem Velký ranhojič. Paracelsovo převratné učení adílo vycházelo zmnoha vlivů. Vlivem výchovy otce, jenž byl lékařem, studia medicíny, objevů renesančních myslitelů, ale izkušeností zcest, kdy sledoval řemesla chirurgů, lazebníků, ranhojičů iřezníků, zjistil, že je nutné spojit praktické postupy steoretickou medicínou. Paracelsus zavedl metodu umělého dýchání pomocí měchu (obr. 1.4), která se používala poměrně dlouho. Přestože nějaký čas působil jako lékař aprofesor medicíny vBasileji, Paracelsus svými kontroverzními apřezíravými názory dráždil vyznavače tradičních postupů, takže většinu života prožil jako vyhnanec na cestách. Ikdyž řada jeho úvah byla chybná apoplatná době, otevřel Paracelsus novou kapitolu ve vývoji medicíny (Porter, 2001; Schott akol., 1994).

Obr. 1.4 Umělé dýchání pomocí měchu

Renesance přinesla do univerzitní medicíny nové směry. Rozvíjela se anatomie, kterou svými poznatky významně obohatil vlámský lékař azakladatel moderní anatomie Andreas Vesalius (1514–1564), jemuž se připisuje iprvenství vpopisu umělého dýchání, které zkoušel na zvířatech (Rogozov, 2003).

Přibývaly idalší vědecké poznatky, začala se vyvíjet metoda konzilií[5] avynález knihtisku pomáhal informace rozšiřovat dál, ranhojičství však stále zůstávalo na úrovni řemeslných služeb (Porter, 2001).

Ve většině zemí Evropy vtomto období bylo zákony přesně stanoveno, kdo ajaké výkony smí či nesmí provádět. Vyučení chirurgové, ranhojiči, lazebníci, okulisté aostatní řemeslníci nesměli zasahovat do terapie lékařů, což stále přinášelo četné problémy (Porter, 2001; Schott akol., 1994).

Konflikty, které vznikaly mezi univerzitně vzdělanými lékaři achirurgy, jsou dobře patrné na životním osudu významného chirurga 16. století Ambroise Parého (1510–1590), dnes mnohými považovaného za „otce moderní chirurgie“. Paré, původně vyučený lazebník, spojil svou špitální praxi sprací vterénu. Působil jako ranhojič ve výše popisovaném špitálu Hôtel Dieu aúčastnil se několika válečných tažení. Časem získal značné zkušenosti sošetřením střelných poranění astal se průkopníkem nových postupů. Pro zástavu krvácení uamputací používal adetailně rozpracoval již vantice známé cévní ligatury. Rány hojil obklady zvaječného žloutku, růžové vody aterpentýnu. Náhodně totiž zjistil, že mají daleko lepší účinky než dosud hojně užívané vypalování rozžhavenými materiály. Zabýval se imožností náhrad ztrát končetin, zubů nebo očí anavrhoval různé druhy protéz. Jeho díla obsahovala ipodrobný popis postupů uporanění kostí akloubů, dokonce rozpracoval porodnickou problematiku. Věhlas Parého, zručného chirurga, ale icharakterního člověka, kterého přijalo mezi své členy pařížské kolegium chirurgů ajehož služby žádala ipanovnická rodina, vyvolával nevoli uněkterých univerzitně vzdělaných lékařů. Představitelé pařížské lékařské fakulty jeho dílo odsoudili. Hlavním důvodem byl jejich nesouhlas spřekračováním kompetencí pouhého chirurga do lékařského pole působnosti (Devies, 2013; Dohnal, Král, 2008; Šváb, 2008; Bishop, 1995).

Do ranhojičství přinesly nové objevy nutnost ošetřovat projevy závažné infekční choroby, syfilidy[6], která se masově rozšířila v16. století avystřídala ustupující lepru. Podobně jako ulepry amoru byli nemocní izolováni ve špitálech ktomuto účelu určených. Rozšíření syfilidy vedlo časem ik omezení provozování lázní azavedení přísnějších pravidel pro jejich fungování, protože se potvrdilo tvrzení, že tolik oblíbené lázeňské praktiky vedou květšímu roznášení nákazy (Kazimour, 2016; Schott akol., 1994).

Pro toto období je pro ranhojičství charakteristické sestrojování různých chirurgických nástrojů. Používaly se různé druhy kleští, sond nebo vrtáků aošetřování ran se stalo preciznějším ajemnějším. Datujeme sem ipoužívání nových pečovatelských pomůcek, např. tzv. „pekáče“ nebo močové láhve „bažanta“, kodstraňování výměšků udlouhodobě ležících nemocných. Odklon od scholastiky přinesl do univerzitní medicíny velký rozvoj přírodních věd amnoho nových významných objevů. Za všechny lze jmenovat vynález mikroskopu, objev velkého krevního oběhu, první pokusy ointravenózní podání léčiv nebo zatím nepříliš úspěšné krevní transfuze. Zčeských objevů je zajímavý vynález přístroje na měření pulzu Jana Marciho zKronlandu, profesora medicíny lékařské fakulty vPraze. Vpraktickém ošetřování ale příliš změn nenastalo aani spektrum osob poskytujících léčbu se až na výjimky neměnilo. Co se však začalo měnit podstatným způsobem, byla léčebná péče ve špitálech. Mnoho církevních katolických špitálů bylo postupně vrámci křesťanské reformace uzavřeno nebo jejich správu přebírala města či soukromníci, mecenáši. Charitativní péče však nezanikla úplně. Péče osociálně potřebné, chudé, přestárlé nebo sirotky začala být oddělována od léčby nemocných do samostatných institucí. Tam, kde přijímali pouze nemocné, začali ve větší míře pracovat lékaři ai praktikování některých výkonů se zdomácího prostředí přesunulo sem. Spolu stímto faktem začala narůstat potřeba lékařů mít kdispozici vzdělanější pomocníky (Schott akol., 1994).

Typickou ukázku výše popsaného vývoje představoval již vtextu uváděný pařížský městský špitál Hôtel Dieu, kde lékaři schirurgy běžně spolupracovali. Vroce 1630 zde dokonce otevřeli špitální porodnici akurzy pro porodní báby. Tato praxe však byla ojedinělá, takže velkou pomocí pro porodní báby vterénu se stala populární první učebnice porodnictví od Justine Siegemundové zBerlína, která mj. začala při příčné poloze plodu používat tzv. dvojitý hmat, jímž dokázala polohu změnit adítě zachránit. Větší medicinalizace léčebné aošetřovatelské péče však neznamenala konec vlivu křesťanské víry, potažmo církve. Za uzdravení či smrt byl podle věřících odpovědný především Bůh areligiozita se promítala nadále do většiny způsobů léčení iošetřovatelské péče. Stále byly praktikovány magické rituály, poutě na svatá místa, přikládání relikvií, omývání svěcenou vodou, víra ve svaté patrony nemocí. Lidé věřili vmagickou sílu různých předmětů, provazů oběšenců, zvířat nebo zaříkávání. Charitativní linie pomáhání potřebným pokračovala dál nejen zakládáním různých dalších institucí, domů pro chudé, tuláky analezence, ale ivznikem nových organizací, které provozovaly opatrovnickou aošetřovatelskou péči. Dalším příkladem je charitativní hnutí Dcery křesťanské lásky, později tzv. Milosrdné sestry sv. Vincence zPauly nebo dobrovolné společenství bekyní. Hlavním posláním těchto žen byla především ošetřovatelská péče, ato iv domácnostech. Procházely také jedním zprvních proškolení ke své činnosti vrámci farních škol aovládaly imnoho chirurgických postupů (Porter, 2001).

České země

Vpodobném duchu byly budovány nemocnice Špitálního řádu milosrdných bratří. Tento řád vznikl ve Španělsku pod patronací Jana Ciudada neboli sv. Jana zBoha atamtéž zakládali bratři první nemocnice. Všichni bratři byli školeni košetřování nemocných anejlepší znich mohli spodporou řádu studovat medicínu. Pokrokoví bratři přijímali do svých služeb isvětské lékaře, kteří tak mohli získávat zkušenosti vjejich poměrně velkých nemocnicích. Začátkem 17. století začali bratři zakládat podobné instituce iv našich zemích. Vroce 1605 otevřeli nemocnici ve Valticích, oněco později ve Vídni aroku 1620 vPraze Na Františku. Nemocnice byly určeny pouze pro pacienty mužského pohlaví. Vrámci nemocnic fungovala ošetřovatelská achirurgická výuka pro novice, která byla na vysoké úrovni (Schott akol., 1994).

Podobně vznikla nemocnice řádu alžbětinek, nejprve vdomě Na Slupi (1722), poté vnově postavené budově (1726) přijímající nemocné ženy. Alžbětinky měly kdispozici jednoho lékaře ajednoho chirurga, samy vynikaly především ve farmacii apěstovaly byliny, které uměly zpracovávat avyužívat kterapii (Kazimour, 2016).

1.6Vrcholný novověk

Toto období se dá voblasti medicíny, první pomoci iošetřovatelství popsat jako heterogenní směs různých přístupů. Nedá se však konstatovat, že by vléčení nastal prudký obrat klepšímu, spíše to byla doba pokusů, jak podařených, tak omylných.

1.6.1Období 17. a18. století n. l.

Obě století znamenala pro medicínu nebývalý rozvoj věd, specializaci jednotlivých oborů, zavedení klinické výuky do studentské praxe, vznik organizovaného veřejného zdravotnictví apostupné zlepšování zdravotního povědomí apopularizace medicíny ulaické veřejnosti (Schott akol., 1994). Podle Portera (2001) se také nazývá zlatou érou mastičkářství ašarlatánství.

Evropa

Pro rozvoj první pomoci byli vtomto období významní váleční chirurgové, kteří praktikovali již včasech 30leté války, mnozí znich vplně organizovaných polních nemocnicích. Uněkterých vojsk (Katolická liga německých knížat, Švédové) tyto nemocnice disponovaly pohyblivou složkou. Vozy, jež následovaly bitevní pole, svážely raněné do stabilního zázemí skládajícího se zchirurgické iinterní části vblízké obci. Představiteli válečné chirurgie byli dva významní lékaři – Wilhelm Fabry zHildenu, který začal používat turniket kzaškrcení končetin aamputaci nad gangrenózní tkání, nebo Johann Schultes (1595–1645), jenž sepsal nejen nástroje pro chirurgii, ale ipostupy první pomoci raněným. Stejně tak tyto postupy rozvíjeli italští chirurgové. Mezi nejznámější patří padovský univerzitní profesor Fabricius ab Aquapendente (1553–1619), který popsal incize adrenáž hrudníku nebo arteriální ligatury. Jako první přišel na myšlenku použití tracheotomie atracheostomické kanyly, která byla vybavena křidélky zabraňujícími zanoření kanyly do trachey. Sám tento postup nikdy nepoužil, ale doporučoval jej vkrajních případech nouze při obstrukci dýchacích cest (Bishop, 1995).

Vroce 1610 pak podle Fabriciova doporučení chirurg Marco Aurelio Severino (1580–1656) použil tracheotomii uepidemie záškrtu vNeapoli (Riva akol., 2001).

Roku 1633 vyšel vLondýně první krátký spis ve formě průvodce pro laiky, kde chirurg Stephen Bradwell (1550–1640) navrhnul pravidla pomoci při nehodách ohrožujících život.[7] Rady však odpovídaly postupům tehdejší doby, které stěmi dnešními neměly příliš společného. Popsal např., jak vyléčit kousnutí vzteklým psem. Postiženého radil ponořit do vody apotopit pod hladinu. Pokud neuměl plavat, tak bylo třeba jej nechat pořádně „nalokat“ avytáhnout ven. Pokud uměl plavat, tak jej bylo vhodné přidržet pod vodou dostatečně dlouho (Bishop, 1995).

Vranhojičství achirurgii se dále rozvíjely výkony typu ošetření povrchových akutních ichronických ran, zlomenin, trhání zubů, event. zásahů ukomplikovaných porodů. Chirurgové vylepšili metodu odstranění kamenů zmočového měchýře, operace kýly astejně tak operace oční čočky (Porter, 2001).

Oněco se zlepšila ijejich společenská prestiž. Již dlouho existujícímu kolegiu pařížských chirurgů (původní výše uvedené „Bratrstvo sv. Kosmy aDamiána“) bylo uznáno privilegium pořádat veřejné kurzy výuky chirurgie, ato vzhledem kzásluhám ozdraví panovníka. Vyučující přednášeli anatomii, chirurgii, ale ikonzervativní medicínské postupy apozději založili Královskou chirurgickou akademii (Schott akol., 1994).

Významným vyučujícím byl Jean Louis Petit (1674–1750), vynálezce kruhového šroubového turniketu sloužícího kzaškrcení končetiny nad amputací apropagátor Parého ligatur. Chirurgové tak posunuli dosud zažité zvyklosti řemeslné chirurgie směrem kuznání jako samostatné univerzitní lékařské disciplíny. Nakonec ve Francii ktomuto přelomu došlo vroce 1794 apodobně se situace vyvíjela ijinde. Základy vědecké chirurgie položil německý profesor lékařství Lorenz Heister (1683–1758). Působil jako chirurg ve válkách ošpanělské dědictví asvé zkušenosti sléčením ran sepsal do bohatě ilustrovaného spisu. Důraz kladl na správnou techniku obvazů amnoho zjím navržených druhů obvazů se používá vprvní pomoci idnes. Byl průkopníkem tracheotomie apropagátorem transfuze krve, vdobě neznalosti krevních skupin však snejistým výsledkem. Sám sestrojil apoužíval řadu nových nástrojů (Porter, 2001; Schott akol., 1994).

Do tohoto období spadá zřízení prvních ambulantních ošetřoven, kam měli možnost dojít lidé na ošetření vpřípadě, že nebyla nutná hospitalizace, nebo vpřípadě potřeby první pomoci. Vroce 1767 vznikla jedna zprvních organizací první pomoci vAmsterodamu snázvem Společnost pro záchranu utonulých vAmsterodamu. Oněco později byla podobná společenství založena vHamburku, Paříži, Kodani adalších městech. Lékaři Thomas Cogan (1736–1818) aWilliam Hawes (1736–1808), inspirováni existencí amsterodamské společnosti, vroce 1774 založili Královskou humanitní společnost vLondýně. Oba lékaře vedla krozhodnutí skutečnost, že mnoho obyvatel Londýna přicházelo oživot kvůli omylům či utonutím. Poměrně často se stávalo, že zdánlivě mrtví byli pohřbeni, mnoho lidí se utopilo ve spojitosti spracemi uřeky či ujiných vodních ploch. Oba zakladatelé věřili, že rozumné využití nově zavedené lékařské techniky resuscitace povede kzáchraně alespoň části postižených. Zmíněná technika zahrnovala různé dobové postupy, např. se doporučovalo utonulého zahřát, pověsit hlavou dolů apoté vyvolat zvracení polechtáním peříčkem vhypofaryngu. Při ohrožení životních funkcí bylo žádoucí vydechování tabákového kouře do konečníku (fumigace) (obr. 1.5) nebo použití aromatické látky. Obnovit selhávající vitální funkce pak mělo dýchání pomocí měchu avšeobecně stále oblíbené pouštění žilou. Vroce 1773 se začalo spoužíváním válení postiženého po sudu, což pravděpodobně přece jen zaručovalo určitou vzduchovou výměnu. Zakládající schůze, která se konala 18. dubna 1774, se zúčastnilo patnáct přátel obou lékařů avšichni se sjejich myšlenkami ztotožnili. Členové nově vzniklé organizace zamýšleli především informovat veřejnost, jak zachránit lidi před utopením. Jejich organizace byla díky tomu nazývána Společností pro záchranu osob zdánlivě utopených, tedy stejně jako jejich vzor vAmsterodamu. Dalším krokem bylo stanovení finančních odměn zachráncům za záchranu života nebo za poskytnutí ubytování, ošetření aléčení pacienta. Po čase však došlo knárůstu případů, kdy „zachránci“ podváděli. Od finančních odměn tedy raději společnost upustila apředávala medaile, certifikáty apodobná ocenění. Společnost také zajišťovala lékaře-dobrovolníky vybavené základními záchrannými prostředky. Iniciovala izaložení „přijímacích domů“ do podoby rozsáhlé sítě, kde dobrovolníci ošetřovali pacienty súrazy, ato zejména vpřístavech, kde ozranění nebyla nouze (Porter, 2001; Royal Human Society).

Obr. 1.5 Fumigace

Habsburská monarchie

Těmto snahám pomohly irozsáhlé tereziánské reformy. Mezi ně patřily pokrokové zdravotní řády navrhnuté Gerardem van Swieten (1700–1772), osobním lékařem tehdejší panovnice Marie Terezie (1717–1780), které zdravotní péči legislativně ukotvily na dalších sto let. Hlavní poradní slovo měla pražská lékařská fakulta. Řády obsahovaly četná hygienická nebo protiepidemická opatření astanovovaly také přesné podmínky provozování ivzdělávání všech tehdejších zdravotnických povolání, od lékařů, přes lékárníky, porodní báby, kýlořezce, okulisty až po ranhojiče. Pracovat voboru mohli ranhojiči teprve spříslušnými doklady ovyučení azkoušce. Spadali pod gesci lékařů, tzv. fyziků, jejichž vzdělávání ačinnosti řády iupravovaly. Některé profese byly sloučeny do tzv. grémií avznikla grémia lékárníků nebo ranhojičů sjasnými pravidly podnikání. Grémium ranhojičů se staralo opřidělenou část pacientů, unichž směli ošetřovat pouze drobná povrchová poranění. Ktěžším případům byli povinni volat lékaře. Ranhojiči pracovali srůznými druhy nástrojů, např. kleštěmi kodstraňování kamenů, pilou na amputaci končetin nebo kýlním pásem. Roku 1772 byla zavedena univerzitní příprava chirurgů aroku 1773 byla zrušena povolání barbíře, lazebníka avšechna podobná řemesla, povoleny byly pouze profese chirurga aranlékaře spříslušným univerzitním vzděláním. Sjednocení lékařského oboru se datuje až od roku 1873, kdy bylo unás stanoveno všeobecné studium medicíny ukončené titulem MUDr. (Zima akol., 2011).

1.6.2Období 18. a19. století n. l.

Evropa

Obr. 1.6 Larryho ambulance volante

České území

1.7Moderní dějiny

1.7.1Období 19. století n. l.

1.7.2Období 1. světové války

1.7.3Meziválečné období

1.7.4Období 2. světové války

1.7.5Období po 2. světové válce

1.7.6Česká republika vobdobí po roce 1989

Seznam bibliografických zdrojů

Table of Contents

Úvod

1 Vývoj ošetřovatelské péče a první pomoci v kontextu medicíny

1.1 Pravěk

1.2 Starověk

1.2.1 Egypt

1.2.2 Izrael

1.2.3 Řecko

1.2.4 Řím

1.3 Raný středověk

1.3.1 Byzantská říše

1.3.2 Evropa

1.4 Vrcholný středověk

1.4.1 Orient

1.4.2 Evropa

1.5 Raný novověk

1.5.1 Renesance

1.6 Vrcholný novověk

1.6.1 Období 17. a 18. století n. l.

1.6.2 Období 18. a 19. století n. l.

1.7 Moderní dějiny

1.7.1 Období 19. století n. l.

1.7.2 Období 1. světové války

1.7.3 Meziválečné období

1.7.4 Období 2. světové války

1.7.5 Období po 2. světové válce

1.7.6 Česká republika v období po roce 1989

Seznam bibliografických zdrojů