Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Radka Červinková

Dan Horyna
přežil jsem sám sebe

Ilustrace Bedřich Čermák

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7595. publikaci

Fotografie, návrh obálky, grafická úprava a sazba Petra Čepková, 2020
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna TISK CENTRUM s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2020

Text © Radka Červinková, Dan Horyna, 2020
Fotografie © Petra Čepková, 2020
Ilustrace © Dan Horyna, 2020

ISBN 978-80-271-1571-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-1570-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0587-8 (print))

Poděkování

Mé díky patří mamince, bez níž bych se dnešního dne nedožil, panu Bedřichu Čermákovi, jenž mne dokázal v léčbě moudře přesměrovat a laskavě vytvořil ilustrace pro tuto knihu, Radce Červinkové, která projekt knihy iniciovala a přenesla mé vyprávění citlivě do textu, a hlavně mému učiteli Namkhai Norbu Rinpochemu. Jeho transmise a letité vedení má naprosto zásadní význam pro samotnou podstatu mé existence.

Předmluva

Mnohokrát v životě jsem si myslel, že už vím, že už mohu hodnotit. Ach, ta pravda. Znám ji? Ale kdeže! Všechno mé vědění stálo na vratkých základech. Jediná pravda je, že můj život do mých pětačtyřiceti byla jedna velká nevědomost.

Zvířata nemohou rozhodovat o svém životě, mají genetickou danost. My, lidé, díky po tisíciletí budované schopnosti samostatného myšlení a kooperace, jsme došli daleko dál, ale ve vědomí toho, co a proč žijeme, jsme na tom stále stejně jako zvířata.

To proto, že věříme realitě takové, jaká je. Jak je nám předkládána. Neustále se vracíme a věříme, že musíme být pracovití, protože pak z toho budeme mít dobrý pocit, že musíme hledat partnery, se kterými dojdeme naplnění. A ono se to vždycky všechno vyčerpá. A my stojíme znova na začátku.

I já to zažíval. Minimálně čtyřikrát jsem se vracel po schodech dolů. Lhostejno, zda to způsobil kriminál, manželka nebo sláva. Žil jsem jako devadesát devět procent lidí na světě. Podle vzoru, který jsem znal a v němž jsem se neustále pohyboval. Přesto a právě proto jsem cítil nenaplněnost.

Měl jsem v životě mnohá požehnání. Bylo mi dáno, abych se dostal v muzice do horních pater, měl jsem hezká manželství, koupil jsem si drahé auto. Všechno tohle jsem si vyzkoušel. Ale vždycky, když to dobíhalo, jsem najednou zjišťoval, že mám prázdné ruce. Že to není o tom, kolik mám na knížce, kolik mám bytů, kde jsou moje děti, kolik mám za sebou dovolených. Nebyl jsem naštvaný, jen jsem měl neodbytný pocit, že něco není úplně v pořádku. Že ještě něco schází. Nevěděl jsem co. A to jsem hledal celý život. Dnes to vím.

Nevědomost. To je dispozice nás všech, a nemá nic společného s hloupostí či snad nedostatkem vzdělání. To ona nás nutí toužit po lásce, přitom daleko víc je laskavost nebo láskyplnost. To ona nás nutí prahnout po štěstí, ale daleko víc je stav duševní pohody. Vidíme věci okamžité namísto prožitku. Chceme „už aby“. Už aby nastaly konkrétní cíle. Už aby byl víkend, kdy se opijeme a pojedeme na chatu, už abychom byli na dovolené, už abychom pořádně vydělávali, už abychom byli v tom důchodu… Vždycky je tužba něčím podmíněná, něčím vnějším. Jenže v tu chvíli nám podstata našeho bytí uniká.

Ano, prožitek je méně výbušný, postrádá vzestupy a propady, ale je to červená nit našeho života.

Nevědomost lze překročit určitou snahou o hlubokou introspekci, která dá člověku schopnost být víc než jen dobrý. Dá nám schopnost dosáhnout toho, proč jsme tady. Být inspirovaná lidská bytost.

Kdysi jsem si při studiu Bible uvědomil, že se snažím stát věřícím. Záviděl jsem těm, kdo věří, že víru mají. Chtěl jsem v sobě, coby ateisticky vychovaný, najít něco takového. Četl jsem Evangelium sv. Jana snad šedesátkrát. A vyšla mi z toho jedna nezpochybnitelná zkušenost. Mohl jsem spolehlivě o postavě Ježíše říct, že byl pravdomluvný. On nikdy nezalhal. Nemusel. A říká: „Já vím, odkud jsem přišel a kam jdu. Vy dle těla soudíte, já dle ducha. Se mnou svědčí otec můj a dle vašeho zákona svědectví dvou jest pravé.“ On ví, kde byl před narozením a kam jde po smrti.

V tu chvíli jsem si uvědomil, že sice nevím, zda existuje nějaký Syn boží, ale jsem si jist, že to není obyčejný člověk. Proč? Protože má nějakou vědomost navíc. A tu jsem celý život hledal a rozvíjel pro sebe.

Měli bychom pochopit, že to my jsme vesmírné bytosti. Být totiž jen člověkem, stačí nám platforma od zrození po smrt. My ale máme v sobě ono nekonečné vědění vesmírné bytosti. To nejsou žádné duchařiny ani náboženství. To je naše podstata. Vždyť co dělají moudří lidé? Nikdy neřeknou jasnou pravdu o něčem. Uslyšíte od nich jen: je to tak, ale v tomto případě… Nezobecňují. Nic není obecně pravdivé. Jenomže ani žádná jasná a konkrétní pravda neexistuje. Vše je nekonečně proměnlivé.

Že je to chaos? No a? Chaos je dobrý. Tibetské učení tomu říká „kuntuzangpo“ – vždy dobrá máma. Ať se nám děje, co se nám děje, nikdy to není namířeno proti nám. Není nic, co by nám chtělo ublížit. I když je to pro naši racionalitu nepochopitelné. Děsí nás to, ano. Pokud se vnímáme jako osoby, což je zhuštěná psychická entita, automaticky nás svět kolem nás děsí, vyvolává paniku a strach. Kdežto vidíme-li se v transcendenci, stáváme se součástí něčeho bezpečného. To je východisko.

Já to přijal. A musím říct, že všechny mé prohrané životní kapitoly byly krásnou školou, abych přijmout mohl. Kdybych nebyl na drogách, nikdy bych nebyl tak daleko v meditačních praxích. Znám důvěrně stav rozšířeného vědomí. Jenomže na drogách hledáte stavy, aniž byste měli možnost zpracovat zážitky a použít je dál. Přežil jsem. Za to jsem vděčný.

Vzpomínám si na jeden den v léčebně Červený Dvůr. Bylo mi pětačtyřicet. Neměl jsem kde a jak začít, nevěděl jsem, jak je to správně. Vyšli jsme si se skupinou do bazénu v Českém Krumlově. Všichni dovádí ve vodě, já sedím, koukám na lesy na protější straně a zažívám déjà vu. Jako bych našel toho starého a pravého Dana. Takového, jaký byl do svých bezstarostných osmnácti. Musel jsem navázat tam, kde jsem ještě žil. Kde jsem se mohl opřít o svou identitu. Zaposlouchat se do ticha v sobě. Najít sám sebe. V tu chvíli jsem věděl, proč tu jsem.

To je první část poznání. Získat vztah k sobě, který vede k tomu, že se o sebe nemusíme tolik prát, nemusíme o sebe tolik bojovat s ostatními. Ta druhá část je o introspekci. O tom, že si začínáme být vědomi sebe sama v jiné než racionální formě. A tehdy teprve dokážeme brát sami sebe vážně. Máme se k dispozici, nemusíme o své já bojovat. Věci se stávají méně bolestnými.

Žijeme ve třech rovinách. Tělesné, energetické a v rovině mysli. Mysl je nejméně hmatatelná. Ve skutečnosti se právě ona přerozuje. Zemřeme a tělo i energie jsou jen součásti, které nám pomáhaly přežít. Naše tělo je jen dopravní prostředek, který jednou opustíme, proto na něm nejsme závislí. Mysl jde dál. Posilněná o všechny zážitky a zkušenosti.

Od doby, co jsem tohle pochopil, se všechno změnilo. Mysl všechno zastřešuje. Ona nemá žádné dobře, žádné špatně, žádné rád nebo nerad, žádné včera ani zítra. To ona je ta vesmírná bytost. Je neustále propojená s celým vesmírem. Není vně nás, není ani uvnitř. Vaše mysl a moje mysl je jedna mysl.

Táta byl Podskalák, do jeho světa děti nepatřily

Ne náhodou se rodíme do těch míst a těm lidem, kterým jsme se narodit měli. Proč? Přece abychom skutečně měli možnost okusit to, co okusit máme. A ještě něco si myslím. Totiž že lidé citliví a inteligentní baží ve stáří po návratu domů, do míst, kde přišli na svět. Tam patří.

Já patřím do Podolí. Tady jsem žil a sem se vracím. A pravděpodobně tu zůstanu. Než půjdu vyšumět na Šumavu.

Narodil jsem se pod vyšehradskou skalou. Tvrdím hrdě, že se tu rodí pravověrní Češi. Podskaláci! Už jako kluk jsem četl celého Palackého, Jiráska a Sládka a znal historii Prahy. Nesmírně mě to zajímalo. Myslím, že hlavně díky dědovi. Uměl o tom tak krásně vyprávět a já byl jedno velké ucho. Proto jsem věděl, že Podskaláci jsou zvláštní plémě. Vyšehradská skála odděluje horní část od spodní, kde dříve končili voraři, a historicky to byla sice chudá část, ale žili tu lidé, kteří měli odvahu, museli umět komunikovat s řekou.

Kolem Botiče jsem prožil celé dětství. Páni, to byly krásné časy. S kamarádem jsme odsud podnikali první dětské výpravy. Jen tak v teplácích jsme naskočili do trolejbusu a jeli na Václavák. Do velkého světa. To byla pro malé kluky událost. Stejně jako když jsme bruslili na zamrzlé Vltavě.

Ach, ta řeka. Štěstí a prokletí zároveň. Když to říkám, myslím na tátu. Měl loď.

Táta byl vůbec velký samorost. Chtěl být pilot. Taky že se dal na vojenskou školu v Liberci, ale protože měl jako člen zpravodajské brigády škraloup u komunistů, vyučil se leteckým mechanikem. Litovat ale nemusel. Letečtí mechanici byli tehdy elita ve všem! Táta tak pracoval na prvních proudových letadlech a celý život pak působil ve Výzkumném ústavu zvukové, obrazové a reprodukční techniky. Byl to šikovný a technicky zdatný chlap. A miloval techniku! Takže když se nedostal k letadlům, prostě přešel na lodě. Pořídil si nejprve jedenáctimetrový záchranný člun, postupně na něj dodělal nástavbu, a ejhle, byla z toho nádherná motorová jachta. S ní táta začal jezdit mezinárodní soutěže dálkových plaveb. Byl členem ČSTV a šestkrát získal trofej v dálkových plavbách Sans Piňal.

Takže zatímco většina lidí od řeky jezdila se svými loděmi rekreačně na Slapy, my s tátou mířili k Severnímu moři. Zdá se to jako sen každého kluka – dobrodružná pouť, mořský svět… Jenomže umíte si představit hyperaktivní dítě zavřené dva měsíce na lodi? Trpěl jsem. Strašně.

A po pravdě nejenom na moři. Když jsem chtěl být o víkendu se svým tátou, musel jsem za ním do přístavu. On truhlařil, laminoval, natíral, a já? Já mu dělal podržtašku. No co, alespoň jsem byl s ním. Jinak mě, myslím, přehlížel. Ano, bylo mi to neskonale líto. Jenomže jsem se mohl postavit na hlavu, a nezměnil bych nic. Měl svůj námořnický svět a do něj děti nepatřily. Ba co, myslím si, že nás s bráchou bral jako přítěž. Nehrál si se mnou. A když jsem s ním někam šel, tak jen do technického muzea nebo do muzea letadel do Kbel. Vzpomínám si, jak jsme se jednou vypravili pouštět draka. Byl krásný, přivezli jsme si ho z Číny. Orel s velkým rozpětím. A na hedvábném papíře. Táta ho samozřejmě sestavil. A pak s ním běhal a vůbec mi ho nepůjčil. A já jen koukal, jak si on pouští draka.

Žádné moje zájmy se mnou nerozvíjel. To jen mamka mě v nich podporovala. Nakoupila mi třeba oblečení na tenis, raketu, a k tomu platila trenéra. Tátu to prostě nezajímalo. On za to ale nemohl. Byl to tvrdý chlap, který měl tvrdý život. Vzpomínám si, když měl ledvinovou koliku, jak vypil tři litry čaje, vlezl si do vařící vany, pak až po krk do igelitu, hodil na sebe dvě deky a tu šílenou koliku ve strašných bolestech vypotil. Byl to prostě klasický skaut. Foglarovec.

A taky si myslím, že měl raději mého staršího bráchu. No jo. Ostatně dával to celý život dost najevo. Má to svou logiku. Brácha byl po něm technicky zdatný, zatímco já, víc do maminčiny rodiny, tíhl do uměleckého směru. Pro tátu jsem byl tudíž moc zženštilý, moc teatrální. Vadil jsem mu zkrátka.

Vím, jaký byl můj táta otec. Jaký byl manžel, si netroufám soudit. Ale vím, co jsem viděl. Vždyť on se chodil domů jen vyspat. Ne, že by byl mamince nevěrný, to myslím, že nikdy nebyl. Koneckonců jeho žádné vzplanutí nejspíš nezajímalo. Byl tak chladný. Dokázalo ho okouzlit jen jediné – parta na vodě.

A maminka? Ta kvůli tátově platové stopce nesla celou váhu naší existence na hrbu. Po nocích šila oblečení na zakázku, za dvacku, aby přilepšila rodině. Vlastně to ona vydělala tátovi na loď. Měla toho naloženo, že by to silný chlap neunesl. Proto taky často křičela. Zlobila se na nás. Ale já vím, že nás měla přes to všechno bezvýhradně ráda. Holt byla pod existenčním tlakem, a tak – v touze udržet doma pořádek – prostě někdy vyváděla. Dneska bych řekl, že jsme s bráchou klasicky odnášeli její nevyrovnaný vztah s tátou. Tak asi není divu, že se jednoho dne zamilovala do mého trenéra. A on do ní. Vím to, svěřila se mi. A já na ni byl tenkrát strašně naštvaný. Jenomže současně jsem se jí vůbec nedivil. Zvláštní.

Já vím, zní to jako pláč u zdi nářků, ale já si nestěžuji. Chraň bůh! Ač jsem věděl, že maminka trpí (stejně jako my děti), tátu jsem za špatného člověka nepovažoval. Jen říkám, jak to mezi námi dvěma bylo a proč jsem měl sakra dobrý důvod k tomu, abych byl jednou já sám jako otec jiný. Možná jsem to nakonec s tou pozorností maličko přeháněl. Možná jsem byl moc starostlivý táta a mým dětem příliš nablízku, ale měl jsem jednoduše strach, abych jim neprovedl totéž, co udělal táta mně.

Jakou roli hraje vztah otec a syn ve vývoji osobnosti?

To je nasnadě, chlapec potřebuje mít vzor pro identifikaci s mužským pohlavím. Je to muž a měl by se umět ke světu stavět mužským stylem. Všichni v sobě máme mužskou i ženskou energii, ale jde o to, že v chování by kognitivní funkce měly být mužské. Čili matka je sice citovou základnou, ale otec symbolizuje mužskou úlohu v životě. Zjednodušeně řečeno, tátové dělají z kluků chlapy.

Mně mužský vzor v tátovi chyběl, tak jsem ho našel v dědovi z máminy strany. V tom, který mě učil historii a měl mě bezvýhradně rád.

Co způsobí u chlapce absence mužského vzoru?

Nenaučí se pohybovat v mužském světě dostatečně sebevědomě. Takový chlapec může mít problém v mužském kolektivu, protože se v něm nedokáže o sebe dobře postarat. Věci si třeba jinak vykládá, jinak je bere, jinak na ně reaguje a v tu chvíli je z klučičího kolektivu vyloučený. Stejně tak se nemusí dokázat postarat o rodinu. V tomto je otec nezastupitelný. Proto já později tíhl k jiným mužským vzorům. Ať už to byl trenér, profesor dějin umění nebo terapeut v Červeném Dvoře.

Může zafungovat špatný vzor?

Jistě. U mě to klidně mohl být legendární vařič perníku, přezdívaný Freud. Mohl, ale nebyl. Děsil mě totiž. Měl jsem v sobě vysokou dávku citlivosti, nikdy jsem nemohl být takový ten klasický darebák, ač jsem se mezi nimi pohyboval. Balancoval jsem na hraně, ale nebyl jsem lump.

Co je problém chlapců, v jejichž životě je otec na oko přítomen, ale de facto v něm chybí?

Nedostatek sebepřijetí. Když nemáte porozumění od otce, autority, vzoru, nenajdete ho v sobě. Plníte všechny role, které máte, to se naučíte, ale nejste v nich zapojeni sami za sebe. Naučíte se ty role plnit, ale nemáte v nich autentický prožitek.

K čemu může vést taková deprivace?

K vnitřní prázdnotě. A posléze ke ztrátě smyslu života, respektive k jeho hledání.

Tohle jde těžko dohnat. Cesta je sebepoznání. To lze učinit, ale až když je člověk v životě nějak zabydlen. Citu se učíme. Na rozdíl od pocitů a emocí, které máme. Cit je práce. Proto je taky citová stálost výsledek dobře postavené osobnosti.

Existuje pomoc?

Buďto půjdete do dobré terapie, nebo máte vnitřní touhu a budujete to sami. Většina lidí se ale do vlastní cesty nepustí. To je pak ona nevědomost. Ostatně je to velmi těžké. Stejně jako by se měl dokázat umět opravit počítač sám.

Lze v rodině, kde chybí mužský vzor, plnohodnotně nahradit jeho úlohu?

To je častý vzorec. Rodí se tak klasická protektivní matka, která se snaží nám dát o to víc, co nedává otec. Ta blízkost je tak veliká, že vás nenechává volně zrát, dospívat. Chce za vás řešit všechny problémy. Vy si zvyknete a spoléháte na to. A to je pro život kontraproduktivní.

Ve všech závislostních léčebnách je velké procento lidí z takových rodin. Propadají závislosti, protože si něčím potřebují nahradit neschopnost odolnosti vůči těžkostem života. A z velké části se skutečně v léčebnách u mužů potvrzuje to, že v dětství se jejich otec choval jako takzvaně vzdálený. Buď pracoval a neměl na ně čas, nebo nebyl schopen citové vazby s dítětem. V tom případě mladý člověk snáze utíká od problémů do rozličných závislostí.

Od dětství mě provázela jinakost

Od chvíle, co jsem vkročil mezi školní lavice, jsem byl strašně komplikovaný žák. Tak to aspoň říkali ostatní. Učitelé se mnou měli problémy. Prý. Ale já přitom nezlobil. Jen jsem byl jiný.

Považte, co je špatného na tom, že jsem si chtěl hrát spaní učitelkou? Já ji měl rád přece. To jsem nejdřív jen tak chodil po třídě, se všemi si povídal adíval se zokna, abych věděl, co se tam děje, až jsem došel kpaní učitelce, aže chci na klín. Jenomže to jsem narazil. Ta stará bolševička si to vyložila tak, že narušuji učení, aproblém byl na světě. Apřitom já chtěl jen mít blízké, hezké vztahy slidmi! Ano, byl jsem proti svým spolužákům značně naivní, to přiznávám, ale to proboha nesouviselo sinteligencí. Snad jako bych byl mentálně trochu opožděný. Amožná jsem dodnes. Čert ví. Možná ve mně jen zůstává hezká forma uvolněného lidství.

Kčemu slouží dnes tak častá diagnóza ADHD, která by ivám jako dítěti nejspíš náležela?

Jsou hyperaktivní děti více problémové?

Existuje pro hyperaktivní děti cesta, jak se vyhnout zbytečným problémům?

Aco ve chvíli, kdy si je jako dítě neuvědomuje?