Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

JUDr. Jana Boháčková Švábová, Ph.D., LL.M.

Průvodce věřitele

praktické a přehledné postupy

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 8 559. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Kočí

Sazba a zlom Jan Šístek

Formát ePub Jan Šístek

Odpovědná redaktorka Ing. Kateřina Patková

Počet stran 176

První vydání, Praha 2022

Vytiskla TISKÁRNA PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4942-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-4941-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-1228-9 (print)

Úvodní slovo

Dostává se vám do rukou první vydání publikace Průvodce věřitele, která si klade za cíl poskytnout čtenářům praktický přehled jejich právního postavení, a to s přihlédnutím k praktickým problémům, s nimiž se mohou v podnikatelské praxi setkat. Věřitelé v této souvislosti často hledají alespoň základní odpovědi na často se opakující problémy vyplývající z podnikání, jmenovitě ve vztahu k dlužníkovi. V tomto ohledu potřebují věřitelé disponovat alespoň obecným přehledem.

Autorka se snaží srozumitelně předložit základní informace širokému okruhu věřitelů, ať již se jedná o malého či středního věřitele nebo o významnou a silnou společnost. Obsah této publikace by měl především poskytnout praktickou orientaci v právním postavení věřitele, s nímž se v praxi vypořádávají manažeři vymáhacích oddělení, zaměstnanci věřitelů anebo malí a střední podnikatelé.

Přestože právní postavení věřitele je poměrně širokou oblastí, a není možné tuto oblast představit komplexně, autorka se zaměřuje především na vybranou část postavení věřitele, konkrétně na vybrané problémy při přípravě smluvní dokumentace a následně při vymáhání pohledávek z uzavřených smluv v širokém okruhu potenciálních problémů včetně přeshraničního vymáhání.

Příprava, nebo dokonce již existující smluvní dokumentace mezi věřitelem a dlužníkem, je právním základem pro nárok věřitele, který by měl být jasný a nesporný pro následné vymáhání vůči dlužníkovi. Věřitel si však musí být vědom zákonných omezení, která vyplývají z kogentních ustanovení poskytujících ochranu tzv. slabší smluvní straně anebo přímo spotřebiteli. Právě věřitel v rámci obchodního styku musí mít alespoň obecné povědomí o případných rizicích nesprávně uzavřené smlouvy. Neposuzování rizik může nárok věřitele nejen oslabit, ale může jej činit rozporným či absolutně nebo relativně neplatným. Obsahem kapitoly věnované závazkovému právu (a vzniku pohledávek) budou praktické problémy, kterých by se měli věřitelé vyvarovat, neboť mají vliv na vznik a vymahatelnost pohledávek.

Také v případě vymahatelnosti nároků je nutné zohledňovat široký rámec právních předpisů z občanského a obchodního práva. Stranou nezůstávají ani procesní předpisy upravující řízení před soudem, exekutorem nebo příslušným soudním komisařem. Budeme-li se zabývat také vymáháním přeshraničních závazků, bude nutné zohlednit rovněž předpisy Evropské unie nebo mezinárodní smlouvy a mít alespoň rámcovou představu o jejich aplikaci.

Publikace je přehledně rozdělena do několika tematických úseků, které souvisí se specifiky smluvní dokumentace uzavírané mezi věřiteli a dlužníky (například smlouvy uzavírané adhezním způsobem, všeobecné obchodní podmínky a jejich znění, institut zajištění či utvrzení dluhu) a dále se stádii vymáhání peněžitých plnění.

Nejprve je v knize představena samotná oblast vzniku a zániku závazků a jejich zajištění. Stranou nezůstávají ani vybrané instituty, s nimiž mají věřitelé v praxi často problém (typicky příprava smluvní dokumentace vůči spotřebitelům nebo slabší smluvní straně, adhezní smlouvy, všeobecné obchodní podmínky, smluvní pokuty, úroky nebo náklady na vymáhání a jejich vynutitelnost). Na tuto základní část navazuje kapitola zajištění a utvrzení dluhu, která představuje způsob, jakým věřitelé mohou posílit svá práva vůči dlužníkům a vyhnout se riziku nedobytné pohledávky za dlužníkem.

Další část publikace se již zaměřuje na celý proces vymáhání pohledávek, který se odehrává v několika stádiích. V některých případech se může stát, že původní dlužník se ocitne v platební neschopnosti, která vyústí v jeho hrozící nebo prohlášený úpadek, nebo zemře. V takovém případě se aplikuje právní úprava, která modifikuje standardní režim při vymáhání pohledávek. Těmto režimům jsou v knize věnovány příslušné kapitoly.

Stádia vymáhání pohledávky lze souhrnně rozlišit na několik časových úseků, které lze zpravidla přehledně rozlišit do základních etap. Předsoudní správa portfolia pohledávek a její monitoring, soudní (nebo jiné alternativní formou realizované) řešení dluhu, exekuční vymáhání exekučního titulu, řízení o pozůstalosti, insolvenční řízení, přeshraniční vymáhání.

Následující kapitoly jsou věnované častým problémům při vymáhání v oblasti insolvenčního a exekučního řízení.

Publikace je psána především pro praxi, proto je psána jazykem, kterému porozumí věřitel bez právního vzdělání. Z tohoto důvodu se omlouvám všem odborníkům v této oblasti za případné „popularizování“ práva a jeho prezentování uživatelsky konformním způsobem. Kniha zahrnuje především praktické problémy, které věřitel potřebuje analyzovat, a slouží pro jeho představu.

Závěrem bych velmi ráda poděkovala všem, s nimiž jsem měla možnost pracovat, a kteří mi často svými dotazy nebo připomínkami rozšiřovali praktické znalosti při získávání zkušeností při zastupování věřitelů.

Jsou to klienti, zaměstnanci vymáhacích oddělení, kolegové advokáti, studenti na přednáškách zaměřených na uvedené oblasti. Ti všichni kladli otázky, poukazovali na problémy, se kterými je nutné se vypořádávat a efektivně je řešit.

Zároveň bych chtěla poděkovat paní Ing. Šárce Kratochvílové a paní Ing. Kateřině Patkové z nakladatelství Grada Publishing, a.s., bez jejichž vstřícného postoje, trpělivosti, pochopení a pomoci by tato kniha nevznikla.

Rovněž musím poděkovat mé rodině a přátelům, kteří mi poskytli podporu a prostor pro sepsání této knihy.

Právní stav publikace je k 15. 4. 2022.

autorka

1Vznik pohledávek ajejich monitoring

1.1Závazkové právo

Abychom mohli definovat pohledávku, její vznik, obsah avysvětlit její podstatu, je nutné nejprve stručně představit závazkové právo.

Závazkové právo je obsáhlou součástí soukromého práva, která obsahuje právní normy upravující právní vztahy mezi věřiteli adlužníky. Právní vztah (závazek) mezi věřitelem adlužníkem je relativním právním vztahem, neboť zpravidla upravuje práva apovinnosti právě mezi těmito konkrétními subjekty.

Strany tohoto právního vztahu jsou obecně vteorii označovány jako věřitel adlužník, vpraxi mohou být označovány sohledem ke konkrétnímu smluvnímu typu (např. prodávající, kupující).

Závazkem rozumíme určitý společenský vztah, určitý poměr závaznosti mezi lidmi, vněmž se jedna osoba cítí oprávněna dožadovat něčeho adruhá strana je povinna toto plnění poskytnout (požaduje, aby se druhá osoba nějakým způsobem chovala). Závazkem vprávní souvislosti tedy rozumíme určitý společenský vztah, zněhož má osoba oprávněná (věřitel) vůči osobě povinné (dlužníku) právo na jeho určité chování– plnění (pohledávku) adlužník má povinnost toto právo věřiteli uspokojit (dluh), který je upraven právem (tedy je jeho obsah za právem stanovených podmínek vynutitelný achráněný).[1]

§1721 NOZ: „Ze závazku má věřitel vůči dlužníku právo na určité plnění jako na pohledávku adlužník má povinnost toto právo splněním dluhu uspokojit.“

Jednoduše řečeno, závazkem rozumíme právní vztah mezi věřitelem adlužníkem, který se vyznačuje určitou závazností znamenající, že účastníci tohoto právního vztahu jsou povinni chovat se vsouladu sjeho obsahem. Obsahem závazku je pohledávka adluh.

Vužším slova smyslu tedy závazkem (obligací) rozumíme právo věřitele požadovat oddlužníka určité plnění (tj.pohledávka = právo věřitele na určité plnění od dlužníka) apovinnost dlužníka toto plnění věřiteli poskytnout[2] (tj.dluh = povinnost dlužníka uspokojit právo věřitele splněním).

§1722 NOZ: „Plnění, které je předmětem závazku, musí být majetkové povahy aodpovídat zájmu věřitele, ikdyž tento zájem není majetkový.“

Obsahem závazku jsou pohledávka adluh adále práva apovinnosti ujednané mezi stranami tohoto závazkového právního vztahu související sdluhem apohledávkou (například určení splatnosti amožnosti plnění, možnost odstoupit od smlouvy, ujednání smluvní pokuty, úroku atd.).

Každý závazkový vztah se vyznačuje následujícími rysy:

• relativní povaha závazkového práva znamená, že závazek má účinky především mezi subjekty, tedy věřitelem adlužníkem, přestože vněkterých případech může smlouva zasahovat ido práv třetích osob,

• dispozitivnost, která umožňuje stranám sjednat si obsah konkrétního závazkového právního vztahu poměrně široce, alze říci téměř libovolně, obsah závazku je projevem vůle smluvních stran. Přestože smluvní strany si mohou široce ujednat obsah závazku, musí respektovat rovněž kogentní ustanovení azároveň se věřitel vůči dlužníkovi musí vyvarovat ustanovení, která jsou vrozporu sdobrými mravy, obcházejí zákon, případně využívají silnější pozice věřitele ve vztahu vůči slabší smluvní straně nebo spotřebiteli,

• horizontalita vyjadřuje skutečnost, že smluvní strany vůči sobě mají relativně rovné postavení (což je projevem soukromého práva) astrany nejsou vpozici nadřazeného apodřízeného subjektu, jako vpřípadě veřejného práva,

• odpovědnost vzávazkovém právním vztahu znamená, že strany jsou odpovědné zaporušení závazku, vdůsledku porušení vzniká další závazek mezi těmito stranami, který vyplývá zodpovědnosti,

• majetkový charakter je vyjádřením skutečnosti, že obsahem závazku je poskytnutí určitého plnění majetkové povahy, které je ocenitelné vpenězích.[3]

Závazky vznikají (vsouladu sustanovením §1723 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník vplatném znění (dále jen občanský zákoník nebo NOZ):

• nejčastěji ze smluv, které představují právní jednání mezi věřitelem adlužníkem (jednání, jež má ve smyslu zákona právní následky),

• zprotiprávních činů (deliktů),

• zjiných právních skutečností.

Relativní závazková práva jsou vobčanském zákoníku upravena včásti čtvrté, v§1721 až§3014, když oproti předchozí právní občanskoprávní úpravě[4] došlo ke sjednocení závazkového práva asouvisejících právních institutů.

Základním pojmem závazkového práva je smlouva, kterou ve smyslu §1724 rozumíme dvoustranné či vícestranné právní jednání, jímž strany projevují vůli zřídit mezi sebou závazek. Smlouva je rovněž nejčastějším právním jednáním adůvodem vzniku závazku. Smlouva je uzavřena vokamžiku, kdy si smluvní strany mezi sebou ujednají její obsah.

Forma smlouvy může být zvolena dle preference smluvních stran vrámci zásady autonomie vůle, pokud není vzákoně uvedeno jinak (například povinnost uzavření písemné formy kupní smlouvy při převodu nemovitosti). Písemnou formu pro právní jednání lze jednoznačně doporučit vpřípadě uzavírání smluv svyšší hodnotou předmětu plnění nebo bohatým katalogem práv apovinností. Vpřípadech sporu zaručuje písemná forma právního jednání silnější procesní postavení adůkazní pozici věřitele.

1.2Subjekty závazkového právního vztahu

Na každé straně závazkového právního vztahu může být jeden či více subjektů, které označujeme dlužníkem/dlužníky avěřitelem/věřiteli. Věřitel má právo (tzv. pohledávku) oddlužníka požadovat určité splnění povinnosti. Například při poskytnutí úvěru má věřitel právo od dlužníka požadovat zaplacení poskytnutého úvěru ve splátkách včetně úroku. Může se jednat také oprávo požadovat splnění nepeněžité povinnosti– například předání věci vpřípadě darovací či kupní smlouvy. Oproti tomu je dlužník povinen věřiteli povinnost splnit, tedy dlužníka tíží dluh.

Určitým specifikem pro věřitele jsou tzv. společné závazky, kdy na jedné straně je zavázáno několik dlužníků avěřitel tak může požadovat plnění vzávislosti na jeho charakteru (dělitelné nebo nedělitelné plnění). Vpřípadě, že bude plnění dělitelné (například peněžitá pohledávka), bude každý věřitel odpovědný do výše svého dílu anení-li stanoveno mezi spoludlužníky jinak, budou podíly každého spoludlužníka stejné. Naopak vpřípadě nedělitelného plnění (prodej osobního automobilu) se může věřitel obrátit na kteréhokoliv zdlužníků apožadovat úhradu kupní ceny vůči kterémukoli znich. Každý ztěchto dlužníků je povinen věřiteli plnit společně anerozdílně, přičemž následně mají vůči sobě regresní nárok.

Vprůběhu trvání závazkového právního vztahu se může závazkový právní vztah měnit, ato voblasti subjektů (vosobě věřitele, dlužníka) či obsahu závazku. Vpřípadě změny subjektů závazkového právního vztahu se mění pouze konkrétní subjekt (věřitel, dlužník), který vstupuje do práv apovinností předchozího subjektu, ale obsah závazkového právního vztahu se nemění.

1.3Změna vosobě věřitele

Vpřípadě změny vosobě věřitele hovoříme opostoupení pohledávky, kníž dochází nejčastěji na základě smlouvy opostoupení pohledávky (§1879 NOZ). Na základě této smlouvy uzavírá stávající věřitel snovým věřitelem smlouvu, podle které přestává být věřitelem ana jeho místo nastupuje nový věřitel. Postupník nabývá celou pohledávku včetně jejího příslušenství.

Postoupit lze pohledávku nebo soubor pohledávek bezúplatně či úplatně. Vpřípadě obchodního vztahu dochází kúplatnému postupování pohledávek stím, že ze zákona věřitel odpovídá zapravost pohledávky aručí za její dobytnost, pokud si ve smlouvě opostoupení pohledávky strany neujednaly, že je postupována pohledávka, která je nejistá, nedobytná.

Vůči dlužníkovi jsou věřitelé povinni učinit oznámení ozměně vosobě věřitele. Dokud tak neučiní, je dlužník oprávněn plnit předchozímu věřiteli.

Smlouva opostoupení pohledávky může být uzavřena vústní formě, zhlediska případných sporů však lze jednoznačně doporučit písemnou formu spřesným vymezením vzájemných práv apovinností, zejména ke stavu pohledávky.

Vpraxi bývají postupovány celé soubory pohledávek, kdy ke smlouvě opostoupení musí věřitel myslet také na povinnost notifikace směrem ksubjektům veřejné správy (především soudy nebo jiné instituce) aučinit vůči těmto subjektům také návrhy na procesní vstup do řízení namísto dosavadního věřitele. Jedná se opřípady, kdy je pohledávka již vymáhána vrámci soudního, rozhodčího či exekučního řízení.

1.4Změna vosobě dlužníka

Vpřípadě změny subjektu na straně dlužníka je třeba rozlišovat dva případy, konkrétně převzetí dluhu anebo přistoupení kdluhu. Obě situace se odlišují případným udělením souhlasu věřitele, že vpřípadě převzetí dluhu (tedy situace, kdy místo stávajícího dlužníka vstoupí najeho místo dlužník nový apůvodní se vyváže zprávního vztahu) je vyžadován souhlas věřitele stouto změnou. Věřitel se musí rozhodnout anásledně schválit, zda nová osoba dlužníka představuje dostatečně bonitní osobu, sníž chce věřitel pokračovat vdalším trvání závazku místo předchozího dlužníka.

Naopak vpřípadech, kdy ke stávajícímu dlužníkovi přistoupí další (nový) dlužník není vyžadován souhlas věřitele. Vdaném případě přistoupení dalšího dlužníka může zvyšovat míru uspokojení věřitelovy pohledávky za dlužníkem.

1.5Změna vobsahu závazku

Vprůběhu trvání závazkového právního vztahu může docházet také ke změně vjeho obsahu. Smluvní strany si mohou chtít domluvit další úpravu již fungujících asjednaných práv apovinností. Typickým příkladem může být ujednání odlišného způsobu plnění (posun splatnosti jednotlivých splátek) nebo zajištění dluhu, případně smluvní strany potřebují obsah smlouvy vdůsledku nějaké původně nepředvídatelné okolnosti upravit. Vtakovém případě smluvní strany uzavírají dodatek ke smlouvě. Zpraktického hlediska lze jednoznačně doporučit, aby vtextu znění smlouvy smluvní strany uvedly ustanovení, na jehož základě je možné učinit změnu smluvních ustanovení smlouvy pouze písemně očíslovanými dodatky, které byly odsouhlaseny oběma smluvními stranami.

Jiný případ změny obsahu závazku představuje tzv. dohoda onarovnání, kdy je nutné mezi stranami upravit sporná apochybná práva. Vpraxi se může stát, že například předmět financování, který byl mezi smluvními stranami pořízen na základě smlouvy oúvěru, byl předmětem předchozího zajištění třetí osoby nebo vrámci trestního řízení. Vtakovém případě je zcela jasně nutné upravit sporné otázky ve věci výkladu vlastnického práva nebo požadavku na úhradu nákladů spojených snáhradou škody atp.

1.6Pohledávka ajejí příslušenství

Pohledávkou můžeme označovat právo věřitele požadovat po dlužníkovi určitou majetkovou hodnotu.[5] Plnění vzniká zurčitého závazku, typicky zuzavřené smlouvy. Vsouladu sustanovením §1721 NOZ[6] hovoříme opohledávce jako oprávu věřitele naurčité plnění vůči svému dlužníku.

Stímto právem věřitele koresponduje povinnost dlužníka pohledávku svému věřiteli splnit. Plnění, které je předmětem závazkového právního vztahu musí být majetkové povahy aodpovídat zájmu věřitele (§1722 NOZ). Plnění musí být určité, nelze požadovat vůči dlužníkovi plnění, které je nejasné nebo nedostatečně specifikované.

Příslušenstvím pohledávky jsou pouze úroky, úroky zprodlení anáklady spojené sjejich uplatněním (§513 NOZ). Smluvní pokuta není příslušenstvím pohledávky apředstavuje samostatný nárok (blíže ke smluvní pokutě viz příslušná kapitola věnovaná zajištění autvrzení dluhu).

Úroky představují obecně náklad dlužníka za půjčení peněz avyjadřují jejich hodnotu. Jejich právní režim zohledňuje §1802 NOZ.

Úroky zprodlení představují podle ustanovení §1970 NOZ sankci za opožděné plnění peněžitého dluhu ajejich výše je stanovena příslušným nařízením vlády.

Náklady spojené suplatněním pohledávky vsobě zahrnují širokou škálu nákladů, které věřitel vsouvislosti suplatněním pohledávky za dlužníkem může vynaložit. Může se jednat například omimosoudní náklady– náklady na vymáhání pohledávky za dlužníkem zajišťované třetí osobou (inkasní kanceláří nebo jiným způsobem), náklady na poštovné, odeslané upomínky dlužníkovi, cestovné, náklady spojené suplatněním pohledávky před soudem ave vykonávacím řízení(např. exekuci).

Do této skupiny spadají rovněž náklady na právní zastupování nebo účelně vynaložené náklady věřitele. Věřitel má nárok pouze na účelně vynaložené náklady vsouvislosti svymáháním. Výši nákladů upravuje nařízení vlády č. 351/2013 Sb., které upravuje v§3 paušální náklady, tyto náklady se uplatňují zejména mezi podnikateli. Pro výši nákladů za právní pomoc se využívá vyhláška č. 177/1996 Sb., oodměnách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), pokud si věřitel smluvně nesjednal sadvokátem jinou výši nákladů za právní zastupování.

Pohledávku můžeme specifikovat různými skutečnostmi, konkrétně:

• mezi jakými subjekty vznikla nebo má vzniknout (dlužník, věřitel),

• jaký je právní důvod jejího vzniku (smlouva),

• co je předmětem jejího plnění (peněžitá nebo nepeněžitá),

• jaký je její rozsah, datum splatnosti atd.[7]

Vsouladu skonkrétní strukturou pohledávky souvisí také způsob jejího uplatnění věřitelem vůči dlužníkovi– určitým způsobem se vymáhá plnění peněžité oproti nepeněžitému, pohledávka, která je zajištěná, často podléhá určitému způsobu zpeněžení apostavení věřitele, který má za dlužníkem zajištěnou pohledávku, je jiné než postavení věřitele, který má za dlužníkem pohledávku nezajištěnou.

1.6.1Smlouvy uzavírané mezi věřiteli adlužníky

§1724 NOZ:

Odst.1: „Smlouvou projevují strany vůli zřídit mezi sebou závazek ařídit se obsahem smlouvy.“

Odst.2: „Ustanovení osmlouvách se použijí přiměřeně ina projev vůle, kterým se jedna osoba obrací na osoby jiné, ledaže to vylučuje povaha projevu vůle nebo zákon.“

Smlouva představuje jeden ze způsobů, jakým je možné založit mezi věřitelem adlužníkem závazek (§1723 NOZ). Závazkem je právo věřitele vůči dlužníkovi na určité plnění apovinnost dlužníka toto plnění uspokojit (§1721 NOZ), přičemž smluvní strany si mohou svobodně smlouvu ujednat aurčit její obsah (což je projevem zásady autonomie vůle uvedené v§1 odst.2 NOZ. Prostor pro jejich ujednání není libovolný, smluvní strany nesmí obcházet kogentní ustanovení zákona nebo další níže vymezené korektivy. Právní jednání, které směřuje ke vzniku smlouvy, je třeba považovat zaspíše platné než neplatné (tedy pokud nějaké ustanovení smlouvy je posouzeno jako neplatné, nemělo by automaticky znamenat neplatnost celé této smlouvy, neplatné by mělo být pouze toto ustanovení). Vpřípadě, že se smluvní strany chtějí vyvarovat vprůběhu trvání závazkového právního vztahu neplatnosti určitých ujednání, je vhodné si do textu smlouvy uvést, že se vpřípadě takového ujednání zavazují nahradit jej ujednáním platným, které co nejlépe vystihuje obsah neplatného.

Smluvnímu právu se občanský zákoník věnuje na několika místech. Jednak vobsáhlé části relativních závazkových práv (ustanovení §1721 až §3014) adále včásti obecných ustanovení oprávním jednání (§545 až §599) ataké vúvodní části občanského zákoníku věnované základním soukromoprávním zásadám, neboť tyto mají vliv na právní výklad soukromoprávních norem atím samozřejmě ina právní postavení věřitele adlužníka.

Ze základních soukromoprávních zásad, které mají vliv na postavení věřitele, lze vobčanském zákoníku zmínit především následující:

• nezakazuje-li to zákon výslovně, mohou si osoby ujednat práva apovinnosti odchylně od zákona; zakázána jsou ujednání porušující dobré mravy, veřejný pořádek nebo právo týkající se postavení osob včetně práva na ochranu osobnosti (§1 odst.2),

• každý má povinnost jednat vprávním styku poctivě (§6 odst.1),

• má se za to, že ten, kdo jednal určitým způsobem, jednal poctivě avdobré víře (§7),

• zásada pacta sunt servanda (daný slib zavazuje asmlouvy mají být plněny– §3 odst.2 písm. d),

• zásada neformálnosti smluv (§559) umožňuje věřiteli, aby si zvolil formu pro své právní jednání, pokud není omezen zákonem nebo ujednáním (například povinná písemná forma určená zákonem nebo kogentní ustanovení zákona týkající se ochrany spotřebitele nebo slabší smluvní strany).

Posílení autonomie vůle smluvních stran znamená, že smluvní strany mohou využít dispozitivních právních norem obsažených vobčanském zákoníku aod těchto se odchýlit tak, aby to vyhovovalo jejich obchodní praxi. Například si smluvní strany mohou upravit splatnost kupní ceny, přechod vlastnického práva nebo možnosti úhrady jinak, než stanoví občanský zákoník. Takto mohou smluvní strany postupovat pouze vpřípadě, že jejich ujednání nebude vrozporu skogentními normami občanského zákoníku, nebude zakázáno asoučasně nebude porušovat dobré mravy, veřejný pořádek nebo postavení osob (porušení práva na ochranu osobnosti).

1.6.2Právní jednání mezi věřiteli adlužníky

Mezi druhy atypy smluv, které věřitelé běžně uzavírají sdlužníky vrámci podnikatelské činnosti, patří především:

• smlouvy formulářové (smlouvy uzavírané adhezním způsobem),

• smlouvy spotřebitelské, které na jedné straně mají věřitele ana druhé straně dlužníka-spotřebitele, od věřitele vyžadují perfektní znalost právního postavení spotřebitele,

• smluvní typy obsažené vobčanském zákoníku, které obsahují tzv. minimální náležitosti stanovené zákonem, které musí být ve smlouvě dodrženy, aby se jednalo okonkrétní smluvní typ (například smlouva oúvěru, kupní smlouva, smlouva onájmu),

• smlouvy nepojmenované (inominátní), které nejsou vobčanském zákoníku upraveny jako zvláštní smluvní typ, nebo

• smlouvy rámcové. Smlouva rámcová je chápána spíše jako určitý rámec pro uzavírání dílčích smluv (například rámcová pojistná smlouva, na jejímž základě jsou uzavírány dílčí pojistné smlouvy), kdy představuje určitý základ mezi věřitelem adlužníkem kuzavírání dílčích smluv konkrétního typu.

Vpřípadě právního jednání, ze kterého vzniká pohledávka, nelze opomenout ani jednostranná právní jednání (například uznání dluhu dlužníkem), která přinášejí dotčeným subjektům právní účinky avynutitelnost.

Při vyjednávání podmínek před uzavřením konkrétní smlouvy je vhodné, aby si věřitel uchovával související komunikaci sdruhou smluvní stranou, aby se vpřípadě, že dojde ke sporu aprokazování významu nejasných ustanovení mohl vyvarovat potenciálních problémů.

Stranou nelze opomenout ani institut předsmluvní odpovědnosti smluvních stran při jednání osmlouvě, které je založeno na zásadě, že právní jednání musí být poctivé. Vsouladu sustanovením §1729 NOZ platí, že bezdůvodné ukončení jednání osmlouvě je nepoctivé (zdikce zákonného ustanovení konkrétně: „Dospějí-li smluvní strany při jednání osmlouvě tak daleko, že se uzavření smlouvy jeví jako vysoce pravděpodobné, jedná nepoctivě ta strana, která přes důvodné očekávání druhé strany vuzavření smlouvy jednání ouzavření smlouvy ukončí, aniž má pro to spravedlivý důvod.“). Toto ustanovení zakládá nárok na náhradu škody straně, která byla bezdůvodně poškozena jednáním druhé smluvní strany, která jednala osmlouvě, aniž měla vúmyslu ji uzavřít. Nárok na náhradu škody vznikne poškozené straně vpřípadě, kdy se uzavření smlouvy jevilo jako vysoce pravděpodobné.

Vtakovém případě má poškozená strana nárok na náhradu škody, která představuje náhradu škody druhé straně vrozsahu, který odpovídá ztrátě zneuzavřené smlouvy vobdobných případech (podle občanského zákoníku tedy inárok na náhradu ušlého zisku).

1.7Specifika uzavírání smluv se slabší smluvní stranou

Vněkterých případech musí věřitel dodržovat tzv. ochranná ustanovení, která se aplikují vpřípadě, že jednou ze smluvních stran je slabší smluvní strana nebo dokonce spotřebitel. Tato ustanovení jsou kogentní. To znamená, že se od nich nelze odchýlit ani dohodou smluvních stran. Pokud by tak smluvní strany učinily, bude takové ujednání absolutně neplatné anebude se kněmu přihlížet. Vpřípadě, že je možné se od některého ze zákonných ujednání, která upravují postavení slabší smluvní strany nebo spotřebitele odchýlit, výslovně tak určí zákon.

Slabší smluvní stranu určujeme sohledem na konkrétní ustanovení smluvního vztahu (osobní znalosti azkušenosti, možnost strany ovlivnit obsah závazku atd.). Není vyloučeno, aby vněkterých případech byla slabší smluvní stranou také fyzická osoba podnikající na základě živnostenského oprávnění nebo malý či střední podnikatel, který vstupuje do právního jednání se silným podnikatelem, strategickým hráčem na trhu.

Obecným ochranným ustanovením poskytujícím ochranu slabší smluvní straně je §580NOZ, který postihuje jednání příčící se dobrým mravům nebo odporující zákonu. Takové jednání je neplatné, respektive následkem může být relativní neplatnost (§586NOZ), které se musí smluvní strana dovolat, nebo neplatnost absolutní (§588 NOZ), kníž soud přihlédne automaticky bez návrhu.

Shodně je postihováno jednání, které vyžaduje plnění nemožné. Ktéto ochraně přistupuje §583 NOZ, který reaguje na případy uvedení vomyl. Vpodnikatelské praxi se bude jednat opřípady, kdy věřitel uvede dlužníka vomyl, vjehož důsledku tento uzavře svěřitelem smlouvu. Komylu musí být strana uvedena orozhodující skutečnosti.[8]

Postavení podnikatele vůči slabší smluvní straně jednoznačně vyplývá zustanovení §5 vespojení sgenerální klauzulí §433 NOZ: „Kdo jako podnikatel vystupuje vůči dalším osobám vhospodářském styku, nesmí svou kvalitu odborníka ani své hospodářské postavení zneužít kvytváření nebo kvyužití závislosti slabší strany akdosažení zřejmé nebo nedůvodné nerovnováhy ve vzájemných právech apovinnostech stran.“

Slabší stranou je zpravidla osoba, která nevystupuje vůči podnikateli vsouvislosti svlastním podnikáním. Konkrétně bude-li podnikatel uzavírat smlouvu se zákazníkem, který ji neuzavírá vrámci svého podnikání, jedná automaticky se slabší smluvní stranou, často zpravidla sespotřebitelem. Podnikatel bude vtomto případě vázán kogentními ustanoveními, která chrání slabší smluvní stranu ataké spotřebitele. Podnikatel zároveň při vyjednávání osmlouvě nemůže uzavírat lichevní smlouvy nebo se dopouštět neúměrného zkrácení vůči spotřebiteli, taková ujednání by byla neplatná anepožívala by právní ochrany,

Je třeba si uvědomit, že ani vpřípadech, kdy smluvní stranou závazkového právního vztahu jsou na každé straně podnikatelé, nemusí být ve svém postavení při uzavírání smlouvy zcela rovnocenní. Vtakovém případě může být jedna smluvní strana vůči druhé ve slabší pozici abude vyžadovat určitou míru ochrany. Zákon takové případy mezi podnikateli reguluje vprávu ochrany hospodářské soutěže.

Jak bylo naznačeno, každý věřitel by měl mít alespoň základní přehled okogentních ustanoveních (tedy ustanoveních, od nichž se nelze dohodou odchýlit), ochraně slabší smluvní strany aospeciálních institutech, které jsou vrámci podnikatelské činnosti využívány.

Ochrana slabší smluvní strany je základní zásadou občanského zákoníku avyznačuje se tím, že tato ustanovení mají kogentní charakter. Mezi tato ustanovení zařazujeme především následující:

• zákaz zneužití hospodářského postavení vůči osobě, která jedná mimo vlastní podnikání podle §433,

• neúměrné zkrácení podle §1793 alichva podle §1793 anásl.,

• ochrana při uzavírání adhezních smluv podle §1789 a

• ochrana spotřebitele vpřípadech, kdy věřitel uzavírá sdlužníkem tzv. spotřebitelskou smlouvu podle §1810 anásl.

1.7.1Neúměrné zkrácení ajeho vyloučení

Vpřípadě napadnutelnosti smlouvy tak může učinit zcizitel inabyvatel, právo však náleží pouze zkrácenému, který se může domáhat vjednoroční propadné lhůtě.

1.7.2Lichva

1.7.3Smlouvy uzavírané adhezním způsobem

§1798 NOZ:

§1800 NOZ:

1.7.4Úroky

1.8Pohledávky věřitele za dlužníkem spotřebitelem

1.9Pohledávky vznikající ze smluv uzavíraných distančním způsobem asmluv uzavíraných mimo obchodní prostory věřitele

1.10Odstoupení spotřebitele od smlouvy

1.10.1Obchodní podmínky

Table of Contents

Úvodní slovo

1Vznik pohledávek a jejich monitoring

1.1Závazkové právo

1.2Subjekty závazkového právního vztahu

1.3Změna v osobě věřitele

1.4Změna v osobě dlužníka

1.5Změna v obsahu závazku

1.6Pohledávka a její příslušenství

1.6.1Smlouvy uzavírané mezi věřiteli a dlužníky

1.6.2Právní jednání mezi věřiteli a dlužníky

1.7Specifika uzavírání smluv se slabší smluvní stranou

1.7.1Neúměrné zkrácení a jeho vyloučení

1.7.2Lichva

1.7.3Smlouvy uzavírané adhezním způsobem

1.7.4Úroky

1.8Pohledávky věřitele za dlužníkem spotřebitelem

1.9Pohledávky vznikající ze smluv uzavíraných distančním způsobem a smluv uzavíraných mimo obchodní prostory věřitele

1.10Odstoupení spotřebitele od smlouvy

1.10.1Obchodní podmínky