Upozornenie pre čitateľov a užívateľov tejto knihy:
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto tlačenej či elektronickej knihy nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej či inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu nakladateľa. Neoprávnené použitie tejto knihy bude trestne stíhané.

CHLADNOKRVNE

Robert Bryndza

COLD BLOOD © Robert Bryndza 2017
Cover © Henry Steadman 2017
Translation © Jana Kupková 2019
© Grada Publishing, a.s., 2019

Z anglického originálu Cold Blood, vydaného nakladateľstvom Bookouture
v roku 2017, preložila Jana Kupková
Zodpovedná redaktorka Alexandra Janogová
Korektúra Matúš Stanislav Babčan
Grafická úprava a sadzba Zuzana Ondrovičová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Prahe
v roku 2019 ako svoju 7422. publikáciu

Tlač Finidr, s.r.o., Český Těšín

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-1062-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-1061-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-1099-5 (print)

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, podniky, organizácie, miesta a udalosti iné ako bežne známe sú buď produktom autorovej fantázie, alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, živými či mŕtvymi, udalosťami alebo miestami je čisto náhodná.

So všetkou láskou mame a otcovi.

Peklo je prázdne, diabli sú medzi nami.

– WILLIAM SHAKESPEARE, Búrka –

KAPITOLA 1

PONDELOK, 2. OKTÓBRA 2017

Detektív šéfinšpektor Erika Fosterová si zaclonila oči pred náporom dažďa. Spoločne s detektívom inšpektorom Mossovou bežali po South Bank, vydláždenom nábreží lemujúcom južný breh londýnskej Temže. Nízky hnedý príliv sa prelieval cez bahno, tehly a odpadky pohodené pozdĺž riečiska. Vysielačka vo vrecku Erikinej čiernej koženej bundy vydala plechový praskavý zvuk a Erika začula, ako sa dôstojník zaisťujúci miesto činu pýta, kde sú. Vytiahla vysielačku a odpovedala: „Tu detektív šéfinšpektor Fosterová. Sme asi dve minúty od vás.“

Stále vládla ranná špička, ale deň už spochmúrnel vďaka padajúcej hmle. Obidve zrýchlili. Minuli vysokú budovu riaditeľstva IBM a nízku rozložitú stavbu štúdií ITV. Na tomto mieste sa nábrežie ostro stáčalo doprava a vzápätí sa zmenilo na širokú ulicu lemovanú stromami, ktorá viedla k Národnému divadlu a mostu Hungerford Bridge.

„Šéfka, tam je to,“ povedala Mossová zadychčane a spomalila.

Na obnaženom riečisku, asi tri metre pod nimi, sa na umelo vytvorenej pláži zo svetlého piesku, v ohybe, kde sa South Bank stáčal doprava, zhromaždil hlúčik ľudí. Erika si v miestach, kde cítila pichanie, pomasírovala rebrá. Pri svojej výške okolo stoosemdesiat centimetrov sa týčila nad Mossovou a krátke blond vlasy sa jej v daždi prilepili k hlave.

„Mali by ste obmedziť fajčenie,“ poznamenala Mossová, zdvihla k Erike pohľad a z tváre si odhrnula mokré pramienky červených vlasov. Tvár mala posiatu pehami a bucľaté líca jej pri behu sčerveneli.

„A vy by ste zas mali obmedziť čokoládu mars,“ vrátila jej to Erika.

„To tiež robím. Zredukovala som to na jednu tyčinku na raňajky, jednu na obed a jednu namiesto večere.“

„Ja som na tom rovnako s fajčením,“ usmiala sa Erika.

Prešli ku kamennému schodisku, vedúcemu k Temži. Na schodoch bolo vidno zreteľné stopy prílivu, pričom posledné dva pokrývali klzké riasy. Pláž bola široká štyri metre a zrazu sa končila v miestach, kde sa čerila hnedá voda. Erika a Mossová vytiahli odznaky a hlúčik ľudí sa rozostúpil, aby mohli prejsť až tam, kde sa žena s hodnosťou špeciálneho konstábla snažila chrániť veľký obitý látkový kufor hnedej farby, napoly zahrabaný do piesku.

„Snažila som sa, aby sa všetci presunuli hore, madam, ale nechcela som nechať miesto bez dozoru,“ povedala mladá žena a cez dažďové kvapky sa pozrela na Eriku. Bola malá a štíhla, ale oči sa jej leskli rozhodnosťou.

„Ste tu sama?“ spýtala sa Erika a zahľadela sa na kufor. Na jednom konci zbadala dieru, z ktorej trčali von dva bledé spuchnuté prsty.

Žena prikývla. „Druhý špeciálny konstábl, s ktorým slúžim, musel ísť vyriešiť spustený alarm v jednej z tých kancelárskych budov,“ odpovedala.

„To by sa nemalo stávať,“ zareagovala Mossová. „Špeciálni konstábli by sa mali vždy držať vo dvojici. Takže vy máte nočnú službu v centrálnom Londýne sama?“

„V poriadku, Mossová…“ začala Erika.

„Nie, šéfka, to nie je v poriadku. Títo ľudia sú dobrovoľníci! Prečo nemôžu zaplatiť viac policajtov?“

„Stala som sa špeciálnym konstáblom práve preto, aby som získala skúsenosti a mohla začať pracovať na polícii na plný úväzok…“

„Potrebujeme, aby toto miesto bolo prázdne, kým prídeme o všetky šance získať forenzné dôkazy,“ prerušila ich Erika.

Mossová prikývla a spoločne začali naháňať dav prizerajúcich sa ľudí smerom ku schodisku. Erika si všimla, že na konci malej pláže vedľa vysokého múru vykopal akýsi postarší muž s dlhými šedivými vlasmi a v pestrofarebnom ponči dve malé diery. Nevnímajúc ľudí ani dážď pokračoval v kopaní. Erika vytiahla vysielačku a zvolala všetkých policajtov z okolia. Zavládlo zlovestné ticho. Všimla si, že muž vo farebnom ponči ignoruje Mossovú a naďalej pokračuje v kopaní.

„Potrebujem, aby ste šli tam hore, hore na schodisko,“ povedala Erika a podišla od kufra smerom k mužovi. Pozrel sa na ňu a ďalej uhládzal kopu piesku nasiaknutú dažďom. „Prepáčte. Vy. Hovorím s vami.“

„A vy ste kto?“ spýtal sa muž panovačne a premeral si ju pohľadom zhora nadol.

„Detektív šéfinšpektor Erika Fosterová,“ predstavila sa a blysla odznakom. „Toto je miesto činu a vy ho musíte opustiť. Hneď.“

Muž prestal kopať a zatváril sa takmer komicky urazene.

„A to sa smiete správať tak bezočivo?“

„Pokiaľ niekto prekáža na mieste činu, tak áno.“

„Ale toto je jediný zdroj mojich príjmov. Môžem tu vystavovať svoje sochy z piesku. Mám povolenie od westminsterskej radnice.“

Zalovil v ponči a vytiahol zalaminovanú kartičku s fotografiou, ktorú ihneď pokropili dažďové kvapky.

Z Erikinej vysielačky sa ozval hlas: „Tu je policajný konstábl Warford a policajný konstábl Charles…“ Zaregistrovala dvoch mladých policajtov, ako bežia smerom k davu ľudí pri schodisku.

„Spolupracujte s detektívom inšpektorom Mossovou. Chcem, aby ste uzavreli South Bank v dĺžke pätnástich metrov v obidvoch smeroch,“ požiadala ich a zastrčila si vysielačku späť do vrecka. Muž stále držal svoje povolenie. „Môžete si to odložiť.“

„Správate sa veľmi nevhodne,“ povedal muž a zažmurkal na Eriku.

„Áno, a tiež by určite nebolo veľmi vhodné, keby som vás musela dať zavrieť. A teraz choďte tam hore.“

Pomaly sa postavil. „Takto sa rozprávate so svedkom?“

„Čoho ste boli svedkom?“

„Keď som kopal, vyhrabal som ten kufor.“

„Bol zahrabaný v piesku?“

„Čiastočne. Včera tam nebol. Kopem tu každý deň, príliv a odliv pieskom pohybuje.“

„Prečo tu kopete každý deň?“

„Staviam sochy z piesku,“ povedal dôležito. „Toto je moje zvyčajné miesto. Robím morskú pannu, ktorá sedí na skale, a naokolo skáču ryby. Veľmi sa páči…“

„Dotýkali ste sa toho kufra alebo ste niečím hýbali?“ spýtala sa Erika.

„Samozrejme, že nie. Prestal som, keď som videl… Keď som videl, že je ten kufor roztrhnutý a že… že z neho trčia von prsty…“

Erike bolo jasné, že je vydesený.

„V poriadku. Choďte hore na chodník, budeme od vás potrebovať výpoveď.“

Obaja policajti a špeciálny konstábl prehradili chodník. Keď sa starý muž vydal knísavým krokom ku schodisku, Mossová sa pripojila k Erike. V tej chvíli boli jedinými osobami na pláži.

Natiahli si latexové rukavice a zamierili ku kufru. Prsty, ktoré vyčnievali z diery v hnedom materiáli, boli oduté a mali sčerneté nechty. Mossová jemne zmietla piesok zo švíkov a odhalila zhrdzavený zips. Erika musela niekoľkokrát zľahka šklbnúť, kým zips povolil. Keď kufor rozopla, veko mierne pokleslo. Mossová sa naklonila, aby jej pomohla a spoločne kufor pomaly otvorili. Von sa vylialo trochu vody. Vnútri ležalo napchaté holé mužské telo. Mossová ustúpila, zdvihla pažu a zaborila do nej nos. Zápach rozkladajúceho sa mäsa a tlejúcej vody ich udrel priamo do žalúdka. Erika na okamih zavrela oči, potom ich znovu otvorila. Končatiny boli svetlé a svalnaté, mäso pripomínalo surový tuk a začínalo sa oddeľovať od kostí, ktoré boli na niekoľkých miestach obnažené. Erika opatrne nadvihla torzo. Pod ním bola zastrčená hlava s čiernymi jemnými vlasmi.

„Pane Bože, uťali mu hlavu,“ zhrozila sa Mossová a ukázala na krk.

„A odrezali mu nohy, aby sa telo zmestilo dovnútra,“ dokončila Erika. Odutá a škaredo dobitá tvár bola na nepoznanie. Medzi veľkými perami purpurovej farby vyčnieval spuchnutý čierny jazyk. Erika jemne obrátila torzo tak, že hlava zostala pod ním, a zavrela kufor. „Potrebujeme technikov z forenzného. Rýchlo. Neviem, koľko máme ešte času, kým sa zdvihne príliv.“

KAPITOLA 2

O hodinu neskôr sa na miesto činu dostavil forenzný tím. Dážď neustával, hmla zhustla a zahalila vrcholky okolitých budov. Napriek dažďu sa pri oboch koncoch policajného kordónu zhromaždili davy ľudí a zízali na veľký biely stan vztýčený nad telom v kufri. Zlovestne žiaril oproti kalnej vode, ktorá sa hnala okolo.

Hoci vonku zavládol chlad, v stane bolo teplo. Jasné svetlá v malom priestore spôsobili, že teplota vnútri výrazne stúpla. Erika a Mossová si obliekli modré kombinézy, ktoré sa používajú na mieste činu. Spoločne s nimi bol v stane forenzný patológ Isaac Strong, ktorý sa nakláňal so svojimi dvoma asistentmi nad kufrom, a fotograf. Isaac bol vysoký štíhly muž. Láskavé hnedé oči a tenko vytvarované obočie boli jediné znaky, pomocou ktorých ho bolo možné poznať, pretože mal kapucňu a cez tvár rúško.

„Čo pre nás máš?“ spýtala sa Erika.

„Telo bolo nejaký čas vo vode, na koži môžeš vidieť tieto žlté a zelené zmeny farby,“ povedal a ukázal na hrudník a brucho. „Nízka teplota vody spomalí rozklad…“

„Spomalí rozklad?“ zopakovala Mossová a zdvihla ruku pred rúško. Zápach bol neznesiteľný. Zmĺkli a pozorne sa pozerali na holé zdevastované telo a tiež na to, ako úhľadne boli kusy naukladané vnútri – jedna noha z každej strany torza, kolená napasované do horného pravého a spodného ľavého rohu, paže prekrížené cez hrudník a odseknutá hlava dômyselne zastrčená pod trupom. Isaacova asistentka rozopla zips vrecka vo vnútri veka kufra a vytiahla uzatvárateľné plastové vrecúško, ktoré obsahovalo zlatú obrúčku, hodinky a zlatú pánsku retiazku. Zdvihla vrecúško tak, aby naň dobre dopadalo svetlo. Oči nad ochranným rúškom mala doširoka otvorené.

„Mohli by to byť jeho cennosti, ale kde je jeho oblečenie?“ pýtala sa Erika. „Vyzerá to, akoby bol do toho kufra skôr zabalený ako odprataný. Nie je tam nejaký preukaz totožnosti?“ dodala s nádejou v hlase.

Fotograf sa nad nich naklonil a dvakrát stisol spúšť. Všetkými v žiari blesku myklo. Isaacova asistentka prezrela vrecko rukou v rukavici. Pokrútila hlavou.

„Spôsob, akým sa zbavili tela, precíznosť, zabalené cennosti – to všetko ukazuje na to, že ide o vopred naplánovaný čin,“ povedal Isaac.

„Prečo pribalili cennosti k telu? Prečo si ich nezobrali? Takmer akoby si ten, kto to vykonal, robil z nás bláznov,“ komentovala to Mossová.

„Napadá mi, že by mohlo ísť o vraždu spojenú s gangmi alebo drogami, ale je na vás, aby ste to zistili,“ poznamenal Isaac. Erika prikývla a jeden z Isaacových asistentov nadvihol torzo, aby mohol fotograf spraviť snímku oddelenej hlavy obete.

„Fajn, ja mám hotové,“ konštatoval fotograf.

„Odnesieme telo,“ rozhodol Isaac. „Príliv nám to neuľahčuje.“

Erika sa pozrela dolu a všimla si, že sa jedna stopa v piesku začína plniť rozvírenou vodou. Pri vchode do stanu sa objavil mladík v overale s nosidlami, na ktorých ležalo nové čierne vrece na telá.

Erika s Mossovou odstúpili a sledovali, ako Isaacovi asistenti rozopínajú zips na vreci, otvárajú ho a opatrne premiestňujú kufor smerom k nosidlám. Asi meter nad pieskom sa vzpriečil, takže takmer stratili rovnováhu.

„Počkajte, zastavte, zastavte!“ prikázala Erika a vrátila sa do stanu. Svetlo baterky ožiarilo dno kufra, z ktorého odkvapkávala voda. Vyblednutý povraz sa zaplietol do podšívky, ktorá sa začala pod váhou tela ležiaceho vnútri vydúvať a strapkať.

„Nožnice, rýchlo,“ požiadal Isaac. Asistent promptne rozbalil sterilné nožnice a podal mu ich. Isaac sa sklonil a jemne odstrihol povraz, takže im umožnil kufor zodvihnúť. Potom zazipsovali vrece, ktoré prijalo telo aj s kufrom.

„Ozvem sa, keď dokončím pitvu,“ rozlúčil sa Isaac. Zo stanu vyšiel spoločne so svojimi dvoma asistentmi, tisnúcimi nosidlá. Kolieska čudne poskakovali v piesku a zanechávali za sebou hlboké stopy.

Keď Erika s Mossovou odovzdali kombinézy, vrátili sa hore na vydláždený chodník južného nábrežia. Práve prichádzal Nils Åkerman, vedúci tímu zaisťujúceho miesto činu, s piatimi kolegami. Pokúsi sa získať forenzné dôkazy. Erika sa obzrela na vodu, ktorá siahala až na pláž, a pochybovala, že budú mať šťastie.

Nils bol vysoký štíhly muž s pichľavými očami, ktoré mal dnes mierne červené. Vyzeral otrávene a vyčerpane.

„Príjemné počasie pre kačky,“ kývol Nils hlavou, keď okolo nich prechádzal. Rozprával výborne po anglicky s nepatrným švédskym akcentom. Erika a Mossová dostali dáždniky a sledovali, ako Nils a jeho tím prechádzajú po zmenšujúcej sa pláži. Voda sa teraz dostala asi tridsať centimetrov od stanu a priživená dažďom sa rýchlo zdvíhala.

„Nikdy nepochopím jeho zmysel pre humor,“ poznamenala Mossová. „Vidíte snáď nejaké kačky?“

„Myslím, že tým myslel, že kačky si toto počasie užívajú. A kto vravel, že to mienil ako vtip?“

„Ale povedal to, akoby to mal byť vtip. Toto je ten švédsky zmysel pre humor. Počula som, že je dosť zvláštny.“

„Fajn, poďme sa sústrediť,“ nakázala Erika. „Kufor mohol byť hodený do rieky ďaleko proti prúdu. Keď ho odnášal príliv, zachytil sa o ten povraz.“

„Lenže mohli ho odhodiť do vody prakticky z hociktorého miesta. Breh sa tu tiahne donekonečna.“

Erika zdvihla zrak k budovám a spenenej vode. Okolo nich sipel čln vypúšťajúci čierny dym. V opačnom smere si cestu proti prílivu razili dva nízke vodné taxíky spoločnosti Thames Clippers.

„Toto nie je vhodné miesto na zbavenie sa tela,“ konštatovala Erika. „Vidno naň z kancelárií, v ktorých sa pracuje dvadsaťštyri hodín denne. A človek by musel telo niesť cez celý South Bank, okolo barov a kancelárií, priemyselných kamier a svedkov.“

„Hlupák je ten, kto stvára hlúposti. Ale pre niekoho, kto sa nebojí a chce sa zbaviť tela, by to mohlo byť vhodné miesto. Je tu veľa postranných uličiek, kde by mohol zmiznúť,“ oponovala jej Mossová.

„To nám nijako nepomôže.“

„No, šéfka, toho, kto to spravil, by sme nemali podceňovať. Alebo by som skôr mala povedať, že by sme ho nemali zle odhadovať?

Erika prevrátila oči. „Poďme, niekde si kúpime sendvič a vrátime sa na stanicu.“

KAPITOLA 3

Erika s Mossovou sa na policajnú stanicu v Lewisham Row vrátili neskoro poobede. Obidve boli premočené kvôli neustávajúcemu dažďu. Stavebné práce v okolí stanice, ktoré sa začali práve vtedy, keď Eriku prvýkrát pridelili do južného Londýna, boli takmer dokončené. Osemposchodová budova stanice sa teraz krčila medzi niekoľkými výškovými domami s luxusnými bytmi.

Seržant Woolf sedel za pultom v ošarpanej recepcii. Bol to mohutný muž so svetlomodrými očami, bledou tvárou s výraznými čeľusťami a niekoľkými bradami, ktoré pretekali až na predok úhľadne vyžehlenej košele.

Pred pultom stálo chudé dievča s konskou tvárou. Na kostnatom boku pohojdávalo tučnučkého chlapčeka. Dieťa v ruke zvieralo vrecúško s cukríkmi, bez záujmu prežúvalo a sledovalo slovnú prestrelku medzi matkou a Woolfom.

„Ako dlho nás tu chcete nechať čakať?“ dobiedzala žena. „Mám prácu.“

„To záleží od vášho priateľa a tých tristo gramov kokaínu, čo mal napchatých v zadku,“ odpovedal Woolf pobavene.

„To ste celí vy! Stavila by som sa, že ste mu ho podstrčili,“ povedala a ukázala naňho dlhým pestovaným nechtom ružovej farby.

„Chcete tým povedať, že sme to naňho ušili?“

„Choďte do riti.“

„Keď vás matka posielala do školy, boli to len vyhodené peniaze.“

Vyzerala zmätene. „O čom to hovoríte? Školu som skončila… no… už dávno.“

Woolf sa priateľsky usmial a ukázal na dlhý rad vyblednutých plastových stoličiek zelenej farby pod nástenkou plnou letákov. „Prosím, madam, posaďte sa. Keď budem mať viac informácií, dám vám vedieť.“

Dievča si premeralo Eriku a Mossovú zhora nadol, lenivo prešlo cez recepciu a posadilo sa pod nástenku preplnenú miestnymi informačnými letákmi.

Erika si vybavila svoj prvý deň v Londýne po tom, čo bola prevelená od manchesterskej polície. Sedela na tom istom mieste a nástojčivo od Woolfa vyžadovala odpoveď, ako dlho bude musieť čakať. Okolnosti však boli rozdielne.

„Dobré popoludnie, dámy. Vonku leje, všakže?“ poznamenal Woolf pri pohľade na Eriku a Mossovú. Obidvom sa vlasy lepili k hlavám.

„Nie, len mrholí,“ zasmiala sa Mossová.

„Je tu?“ spýtala sa Erika.

„Áno. Superintendant sedí v teple a suchu vo svojej kancelárii,“ prikývol Woolf.

Dievča s dieťaťom si vložili do úst hrsť cukríkov, hlasno ich cmúľali a zazerali.

„Opatrne, nech vám nezabehne, madam. Vybavujem si len hmlisto, ako sa robí Heimlichov chmat na uvoľnenie dýchacích ciest,“ zaškeril sa Woolf a bzučiakom otvoril Erike a Mossovej dvere. Stíšil hlas a predklonil sa. „Dôchodok je tak blízko, že si naň môžem siahnuť.“

„Za ako dlho?“

„O pol roka.“

Usmiala sa naňho a potom sa za nimi dvere s cvaknutím zatvorili. Prešli dlhou chodbou s nízkym stropom a minuli kancelárie administratívnych pracovníkov, v ktorých drnčali telefóny. Išlo o rušnú policajnú stanicu, najväčšiu na juh od rieky, ktorá spravovala veľkú časť Londýna a hraníc grófstva Kent. Ponáhľali sa do šatne na prízemí, kde sa pozdravili s niekoľkými uniformovanými policajtkami, ktorým začínala zmena. Zamierili k svojim skrinkám a vytiahli uteráky, aby sa osušili.

„Preverím nezvestné osoby,“ povedala Mossová. Presušila si vlasy, utrela si tvár, zobliekla sveter a rozopla košeľu.

„A ja pôjdem požiadať, aby nám dali viac ľudí,“ vyhŕkla Erika, ktorá sa utierala uterákom a pritom si pričuchla k blúzke, ktorú našla vzadu vo svojej skrinke.

Keď sa Erika prezliekla do suchého, zamierila po schodoch hore do kancelárie superintendanta. Lewisham Row bola stará ošarpaná budova zo sedemdesiatych rokov a pri škrtoch v policajnom rozpočte sa výťahy stali niečím, čomu sa človek vyhýbal. Pokiaľ teda nemal chuť uviaznuť v ňom na pol dňa. Brala schody po dvoch, až kým sa konečne nedostala do chodby na ôsmom poschodí. Veľké okno ponúkalo výhľad na južný Londýn, rozpínajúci sa od zapchatého okruhu pretínajúceho srdce Lewishamu, cez ulice plné domov v radovej zástavbe, až po zelené hranice grófstva Kent.

Zaklopala na dvere a vošla. Superintendant Melanie Hudsonová sedela za stolom, čiastočne zakrytá hŕbou papierov. Bola to malá štíhla žena s mikádom jemných blond vlasov, ale vzhľad môže klamať a Melanie vedela hrať pekne tvrdo, keď si to situácia vyžadovala. Erika sa poobzerala po kancelárii. Bola rovnako ošarpaná ako zvyšok budovy. Hoci Melanie zastávala svoju pozíciu už niekoľko mesiacov, police boli stále prázdne a nevybalené škatule stáli pozdĺž zadnej steny. Kabát si úhľadne zavesila na jeden z troch háčikov pri dverách.

„Práve som prišla z miesta činu na South Bank. Muž, stopy značného násilia, oddelená hlava, oddelené končatiny a následne pekne poskladaný v kufri.“

Melanie prestala písať a zdvihla pohľad. „Beloch?“

„Áno.“

„Takže by ste povedali, že nejde o rasovo motivovaný čin?“

„Môžete byť beloch, a napriek tomu vás môžu zabiť pri rasovo motivovanom útoku.“

Melanie sa na ňu pozrela. „To ja viem, Erika, len potrebujem byť v obraze. Tí hore sledujú od Brexitu rasovo motivované zločiny veľmi pozorne.“

„Ešte je priskoro. Môže ísť o vybavovanie účtov v podsvetí, o rasovo motivovaný čin, o homofóbny útok. Bol brutálny. Muž bol do kufra napchatý nahý, s hodinkami, obrúčkou a retiazkou. Nevieme, či mu tie veci patrili. Čakám na pitvu a správu z forenzného. Keď budem mať viac informácií, dám vám vedieť, akú kolónku môžete začiarknuť.“

„Na koľkých prípadoch, Erika, teraz pracujete?“

„Práve končím s prípadom vraždy počas ozbrojenej lúpeže. A niekde v pozadí ešte doznieva zopár ďalších prípadov. Potrebujem identifikovať to telo, ale nebude to ľahké. Ten muž má hnusne dobitú tvár a bol dlhý čas vo vode.“

Melanie prikývla. „Bol to veľký kufor?“

„Áno.“

„Veľkú batožinu už nekúpite. Snažila som sa jeden taký rodinný kufor kúpiť, kým pôjdeme na dovolenku, ale kvôli váhovému limitu ich už nevyrábajú. Za všetko nad dvadsaťpäť kíl vám naúčtujú riadny príplatok.“

„Chcete, aby som zistila, či vám ten kufor dajú, keď s ním na forenznom skončia?“

„Veľmi vtipné. Ale je to dôležitý bod. Neexistuje veľa firiem, ktoré by vyrábali také veľké kufre, aby sa do nich zmestilo vybavenie na pláž, a už vôbec nie dospelý muž.“

„A čo ľudia? Koľko dôstojníkov mi môžete dať? Chcela by som Mossovú a detektíva konstábla Johna McGorryho. A seržant Crane je dobrý tímový hráč.“

Melanie nabrala vzduch do líc a prezrela papiere na svojom stole.

„Fajn, môžem vám dať Mossovú a McGorryho… a civilného pracovníka. Uvidíme, ako to pôjde.“

„Dobre,“ súhlasila Erika. „Ale na tom prípade je niečo zvláštne. Mám pocit, že budem potrebovať väčší tím.“

„To je zatiaľ všetko, čo v tejto chvíli dostanete. Priebežne ma informujte,“ povedala Melanie a vrátila sa k papierovaniu.

Erika sa postavila, aby opustila kanceláriu, ale pri dverách sa zastavila. „Kam idete na dovolenku?“

„Do Jekaterinburgu.“

Erika nadvihla obočie. „Do Jekaterinburgu v Rusku?“

Melanie zagúľala očami. „Nepýtajte sa. Môj manžel je pri výbere dovoleniek posadnutý nezvyčajnými a odľahlými destináciami.“

„No, krém na opaľovanie v októbri v Jekaterinburgu potrebovať určite nebudete.“

„Keď budete odchádzať, zatvorte dvere,“ odsekla Melanie.

Erika potlačila úsmev a vyšla z kancelárie.

KAPITOLA 4

Erika si v automate kúpila kávu a čokoládu. Potom zišla po schodisku na štvrté poschodie, kde mala malú kanceláriu. Nebolo to nič iné ako kutica so stolom zavaleným papiermi, s počítačom a niekoľkými policami. Dážď bubnoval na malý oblok s výhľadom na parkovisko. Zavrela dvere a s čokoládou a téglikom kávy, z ktorej sa parilo, sa posadila za stôl. V diaľke počula vyzváňanie telefónov a tiež vŕzganie, keď niekto prechádzal po chodbe. Chýbali jej veľké spoločné kancelárie, v ktorých počas niekoľkých posledných rokov pracovala na stanici v Bromley a vo West End Central. Štyri steny, medzi ktorými bola zatvorená, jej pripomínali, že uplynulo osem dlhých mesiacov od chvíle, kedy naposledy videla vyšetrovaciu kanceláriu zvnútra a mala veľký prípad, do ktorého by sa mohla zahryznúť.

Na stene pred stolom visela stará mapa Temže, ktorej až doteraz nevenovala veľkú pozornosť. Roztrhla obal čokoládovej tyčinky, poriadne si odhryzla a prešla okolo stola k mape. Nebola to operačná mapa, ale jedna z tých umeleckých čiernobielych perokresieb, ktorá zobrazovala celú dĺžku rieky. Temža pramení blízko Oxfordu. Dĺžka toku je asi tristopäťdesiat kilometrov a preteká Londýnom, kým v Thames Estuary vyústi do mora. Erika prstom sledovala jej cestu k miestu, kde sa z nej v Teddington Lock stáva prílivová rieka a ďalej, kde sa prepletá Twickenhamom, Chiswickom a Hammersmithom cez štvrť Battersea a potom tečie cez centrálny Londýn, kde objavili telo v kufri.

„Kde hodili ten kufor do rieky?“ pýtala sa sama seba s ústami plnými čokolády. Premýšľala o miestach okolo rieky, kde by človek mohol odhodiť kufor bez toho, že by si to niekto všimol. Richmond? Chiswick? Chelsea Bridge? Park Battersea? Potom uvažovala o South Bank, ktorý je značne sledovaný a kde sú všade kamery. Do úst si strčila posledný kúsok čokolády, otočila sa a obzerala sa po maličkej kancelárii.

Na polystyrénových kazetách na strope boli viditeľné hnedé škvrny od vody. Poličky sa prehýbali pod náporom zbytočností, ktoré tu zanechali predošlí obyvatelia – malý chlpatý kaktus, zelený plastový ježko s ceruzkami medzi plastovými pichliačmi na chrbte, rad zaprášených užívateľských manuálov k dávno zastaranému softvéru.

V hlave sa jej rozoznel nástojčivý hlas… Spravila som chybu, keď som neprijala povýšenie? Všetci očakávali, že povýšenie na superintendanta prijme, ale jej bolo jasné, že by uviazla za pracovným stolom, aby odškrtávala kolónky, určovala priority, dodržiavala pravidlá a – čo bolo horšie – chcela od ostatných, aby konali podľa pravidiel. Erika si uvedomovala, že má zdravé ego, ale nikdy si ho nepotrebovala masírovať narastajúcou mocou, vznešenou hodnosťou alebo väčším množstvom peňazí. Pracovať na ulici, zašpiniť si ruky, riešiť zložité prípady a zatvárať zlých ľudí – to boli dôvody, ktoré ju každé ráno dostali z postele.

Povýšenie neprijala tiež pre pocit viny. Myslela na svojho kolegu detektíva inšpektora Jamesa Petersona. Nebol to len kolega, bol aj jej… priateľ? V štyridsiatich piatich rokoch si na priateľa pripadala pristará. Partner? Partneri pracujú v právnických firmách. Vytisla túto myšlienku z hlavy, vlastne na tom vôbec nezáleží. Petersona strelili do žalúdka počas ich posledného veľkého prípadu, čo bola záchrana obete únosu. Ako jeho nadriadená niesla zodpovednosť za rozhodnutie nečakať na posily. Peterson strelné zranenie prežil, zachránili život mladej žene a zatkli šialeného sériového vraha, ale ich vzťah to pochopiteľne poznačilo. Peterson stratil sedem mesiacov svojho života bolestivou rekonvalescenciou a stále nebolo jasné, kedy sa vráti do práce.

Erika skrkvala obal od čokolády a mierila na odpadkový kôš, ale minula, takže obal pristál na koberci. Podišla ku košu, aby ho zdvihla, a keď sa sklonila, ozvalo sa zaklopanie a dvere sa otvorili, pričom ju zo strany udreli do hlavy.

„Bože!“ vykríkla a pritisla si ruku na čelo.

Spoza dverí vykukol detektív seržant John McGorry. Držal zložku.

„Sorry, šéfka. Je to tu trocha tesné, však?“ Mal kúsok po dvadsiatke, peknú tvár s jemnou čistou pleťou a tmavé, nakrátko zastrihnuté vlasy.

„O tom by som ti vedela rozprávať,“ súhlasila, hodila obal do koša a vystrela sa. Rukou si neprestávala šúchať čelo.

„Mossová mi práve povedala o tom tele v kufri a tiež mi povedala, že ma k vám na ten prípad pridelili.“

Erika obišla stôl a posadila sa.

„Áno. Porozprávajte sa s Mossovou, začala s identifikáciou obete. Kde ste pracovali posledných pár mesiacov?“

„Na druhom poschodí s detektívom seržantom Lornou Millsovou a detektívom seržantom Davom Boonom.“

„Millsovou a Boonom?1 zopakovala a zdvihla obočie.

McGorry sa zasmial. „Hej, ale môj milostný život to nijako neovplyvnilo. Robil som katalogizáciu rasovo motivovaných činov, ktoré sa vzťahujú k Brexitu.“

„To neznie príliš sexy.“

„Za to preloženie som rád. Vďaka, šéfka.“

„Neskôr vám pošlem mail, či s tou identifikáciou môžete Mossovej nejako pomôcť.“

„To je jeden z dôvodov, prečo som aj prišiel. Za posledných pár týždňov som prelistoval štósy zložiek k prípadom a jeden si veľmi dobre vybavujem. Išlo o nejakého psičkára, ktorý našiel kufor na nábreží v Chelsea, keď bol na Temži odliv. Vnútri kufra bolo telo bielej ženy, asi dvadsaťpäťročnej. Oddelená hlava, oddelené končatiny.“

Erika sa oprela a zízala na neho. „Kedy k tomu došlo?“

„Pred dvoma týždňami, dvadsiateho druhého septembra. Tú zložku som vytiahol,“ odpovedal a podal ju Erike.

„Vďaka, ozvem sa ešte dnes,“ povedala.

Počkala, až McGorry zatvorí dvere, a potom zložku otvorila. Fotografie z miesta činu pôsobili rovnako hrozivo ako to, čo videla dnes ráno, ale telo bolo v oveľa lepšom stave s nevýraznými stopami rozkladu.

Obeťou bola žena s dlhými plavými vlasmi. Nohy mala oddelené tesne pod panvou, každá noha zastrčená na opačných stranách kufra. Paže mala prekrížené cez hrudník. Pretože obeťou bola žena, zdalo sa, akoby vyjadrovala istú cudnosť tým, že prekrížila ruky cez obnažené prsia. Odrezaná hlava bola zastrčená pod torzo a rovnako ako pri mužskej obeti z kufra na South Bank bola aj jej tvár dokatovaná na nepoznanie.

Erika zdvihla pohľad k mape Temže visiacej na stene. Toľko miest, kde je možné zbaviť sa tela.

Alebo dvoch.

1 Britské nakladateľstvo Mills&Boon, ktoré vydáva romantickú literatúru.

KAPITOLA 5

AUGUST 2016

Osemnásťročná Nina Hargreavesová sa dopočula o letnej brigáde v občerstvení so smaženými rybami a s hranolčekmi U Santina od svojej najlepšej kamarátky Kath. Práve skončili strednú školu, a zatiaľ čo sa Kath chystala na jeseň na univerzitu, Nina nemala najmenšie poňatie, čo robiť so svojím životom. Bolo to príjemné pôvabné dievča s výrazným nosom, bledou pehavou tvárou, dlhými hnedými vlasmi a miernym predkusom. Nebola študijný typ a kariérny poradca jej navrhol, aby skúsila prácu niekde v kancelárii alebo aby absolvovala kadernícky kurz, no Nine sa také predstavy bridili. Nenávidela myšlienku, že bude zavretá v kancelárii – jej matka Mandy pracovala v administratíve u miestneho advokáta a stále sa sťažovala. Už len pri predstave, že by trčala v kaderníctve s hordou protivných ženských, sa jej dvíhal žalúdok. Neustáleho doberania a kritizovania si užila v škole dosť.

Nina bola frustrovaná svetom aj svojím miestom v ňom. Milovaný otec zomrel pred desiatimi rokmi na infarkt a hoci si s matkou neboli najbližšie, uviazli v spoločnom priestore. Ninu šokovalo, keď raz mama zaklopala na dvere jej izby a povedala, že by mohli zájsť ďalšiu nedeľu na obed.

„Chcela by som, aby si sa zoznámila s mojím novým priateľom, Paulom,“ dodala.

„S nejakým chlapom?“ odvetila Nina zmätene.

Mandy sa zháčila a posadila sa na posteľ. Boli si podobné, ale Nina si želala, aby po mame zdedila jej malý nos a dokonalé zuby.

„Áno, Paul je špeciálny priateľ. No, vlastne je viac ako priateľ. Je právnikom v našej firme,“ vysvetlila Mandy a vzala Ninu za ruku.

„Chceš tým hádam povedať, že s ním chodíš?“ uistila sa Nina a ruku si vytrhla.

„Áno.“

„So svojím šéfom?“

„Nie je to môj šéf. Pracujem pre neho.“

„Čože? Takže ťa naháňal okolo stola a teraz je z vás pár?“

„Nina, nebuď taká. S Paulom sa stretávam niekoľko mesiacov, ale nechcela som ti ho predstaviť, kým som si nebola istá, že to niekam smeruje.“

Nina so vzrastajúcim zdesením hľadela na matku. Už dlho si ju doberala, že by si mala niekoho nájsť. Dokonca jej povedala, že by si mohla začať s tým pekným poštárom, čo stále flirtuje, ale Mandy z podobných rozhovorov zakaždým vykĺzla so slovami, že je ešte priskoro.

„Kam to smeruje?“

„No, dúfam, že niekam áno. Nasťahuje sa sem.“

„Čože?“

„Nina, máš osemnásť, doma nezostaneš naveky.“

„Nie?“

„To by si chcela? Bývať v tejto izbe s plagátom Hannah Montany zvyšok svojho života?“

„Samozrejme, že nie.“

„A práve k tomu smerujeme. Nechcem ťa stadeto vyháňať, to by som nikdy nespravila, ale musíš si začať budovať vlastný život.“

Tie slová viseli vo vzduchu ešte dlho potom, čo Mandy odišla z izby. A pretože sa na obzore nič iné nerysovalo, Nina šla na pracovný pohovor do obchodu s hranolčekmi U Santina.

Išlo o typický britský podnik starej školy zastrčený na konci rušnej hlavnej triedy v Crouch End. Mal zelený popraskaný pult z umakartu, po dĺžke ktorého stáli poháre s nakladanými vajíčkami a tiež dlhý rad fritéz, v ktorých sa pripravovali rybie filety, klobásy a hranolčeky. Nad nimi potom stáli ohrievače so sklenenou prednou stenou, v ktorých sa jedlo uchovávalo. Vnútri bolo zopár stolov, ale podnik sa zameriaval predovšetkým na predaj so sebou a vždy mal plné. Zmeny trvali osem hodín a štyri dievčatá sa bez prestávky krútili – prijímali objednávky a balili ryby – pod prísnym dohľadom postaršej pani Santinovej, ktorá bola ženou vzbudzujúcou rešpekt s drsným hlasom tuhej fajčiarky. Naopak, pán Santino bol tichý a s pomocou niekoľkých chlapíkov vyprážal ryby.

Nina sa s Maxom stretla počas svojej tretej zmeny. Stála za pultom a prijímala objednávky a Max sa tackavo nakláňal s obrovskou misou plnou nakrájaných zemiakov nad jednou z fritéz.

„Uhni,“ zavrčal. Ako sypal hranolčeky do fritézy, horúci olej Nine vystrekol na pažu, až od bolesti vykríkla. „Vravel som ti, aby si uhla!“ poznamenal a s prázdnou misou odklusal späť do kuchyne.

Pani Santinová videla, ako Nine na paži bleskovo rastie veľký pľuzgier, takže ju odvliekla do kuchyne a ruku jej strčila pod kohútik so studenou vodou.

„Vravela som ti, aby si si na tie horúce fritézy dávala pozor!“ kričala pani Santinová. „Nemám čas na to, aby som vypĺňala knihu úrazov kvôli sprostým babám, ako si ty! Drž tú ruku pod studenou vodou štvrť hodiny a máš to namiesto prestávky!“

Pani Santinová vyšla z kuchyne a Nina cítila, ako ju pália v očiach slzy. V rohu miestnosti začal rachotiť veľký krájač, do ktorého zvrchu Max a ešte jeden chalan nasypali obrovské vrece zemiakov. Pozorovala Maxa, ako dvíha dvadsaťkilové vrecia zemiakov z nákladnej rampy a skladá ich vedľa krájača. Nebol chudý a nemal vyrážky ako ostatní chalani. Mal svalnaté a pekne urastené telo. Oplýval drsnou krásou zdôraznenou tenkou svetlou jazvou, ktorá sa mu ťahala pozdĺž ľavej sánky od ušného lalôčika až k jamke brady. Mal pekné oči, v ktorých sa zvláštnym spôsobom miesili oranžová a hnedá farba. Rukávy trička si vyhrnul až k ramenám a opálená pokožka sa mu leskla od potu. Zachytil jej pohľad a neuhol.

„Nie som sprostá! Nedal si mi šancu, aby som uskočila!“ kričala Nina v snahe prehlušiť rachotiaci krájač, ale Max ju odignoroval a vyšiel von na rampu, aby si spravil prestávku.

Nina u Santina pracovala aj v júli. Prácu neznášala, ale zbláznila sa do Maxa. Zistila, že má okolo tridsať rokov a povesť tak trochu zlého chlapca. Raz prišiel do práce s veľkou modrinou a rozbitou perou. Čím viac ju ignoroval, tým výraznejšie narastala Ninina snaha zblížiť sa s ním. Vymenila si tričko s logom podniku za menšiu veľkosť, prestala nosiť podprsenku a prestávky si plánovala tak, aby jej vyšli na ten istý čas ako tie jeho. Ale Max si ju aj naďalej nevšímal a na jej otázky zašomral len minimálnu možnú odpoveď, pričom ani nezdvihol pohľad od novín alebo telefónu.

Ako sa blížil august, Nina sa začala utápať v melanchólii. Matka jej pri večeri v miestnej talianskej reštaurácii predstavila svojho priateľa Paula. Vyzeral celkom dobre. Bol trochu pri tele, plešivel a nemal zmysel pre humor, ale videla, že matka je do neho skutočne zamilovaná a že sa k nim Paul čoskoro nasťahuje.

V stredu večer začiatkom augusta nasadla Nina po dlhej šichte v podniku do auta, aby sa vydala domov. Cesta z Crouch End do Muswell Hill netrvala dlho a cesta bola prázdna. Na semaforoch na križovatke kúsok od konca hlavnej triedy Nina zastavila. Čakala, kým jedna staršia žena s nákupnou taškou na kolieskach pomaly prejde cez cestu. Zrazu z chodníka zišla známa postava a čelným sklom nazerala do auta. Bol to Max. Rozhliadol sa dookola, prešiel ku dverám spolujazdca a naznačil, aby ich odomkla. Mimovoľne stisla tlačidlo centrálnej zámky.

Max sa usadil na sedadlo vedľa nej. Na sebe mal modré džínsy, biele tričko a hnedú koženú bundu. Blond vlasy mu siahali až po plecia a nad ľavým okom mal reznú ranu. Bol cítiť potom a pivom.

Na semafore naskočila oranžová, potom zelená.

„Máš zelenú. Choď,“ povedal.

Pohla sa a cez zadné okno ešte videla, ako z postrannej uličky vybehla dvojica policajtov a obzerá sa na všetky strany. Max sa zaboril do sedadla, z vrecka vylovil cigaretovú škatuľku a zapálil si. Nina sa na neho pozrela, aby mu povedala, nech nefajčí, pretože je to mamino auto, ale nebola schopná prehovoriť. Neuveriteľne ju vzrušovalo, že s ňou Max sedí v aute. Pozrel sa na ňu a potom stiahol okienko, pričom si o jeho okraj oprel ruku. Nina si uvedomila, že minula odbočku domov a ide len ďalej. Šibla po ňom pohľadom a snažila sa vymyslieť, čo by mu mohla povedať. Jeho oči skenovali ulicu. Nikdy nevidela také oči. Hlboké, žiarivé, takmer akoby v nich blčali uhlíky.

„Kam ideme?“ spýtala sa a konečne tak prelomila ticho.

„Je to tvoje auto. Ty šoféruješ. Tak prečo sa ma, dofrasa, pýtaš, kam ideme?“ vyhŕkol a vyhodil ohorok von. Postrehla, ako si obzerá auto – hŕbu starých cédečiek skupiny Westlife, nálepku TO CHCE POKOJ a HAKUNA MATATA na palubnej doske. Zrazu ju prepadol pocit, že je trápna a nudná. Max otvoril priečinok na rukavice pod palubnou doskou a začal sa v nej prehŕňať.

„Čo robíš?“ spýtala sa.

Vytiahol ružový obdĺžnik látky s modrými bodkami a zdvihol obočie.

„To je tvoje?“

„Nie, toto je mamino auto. Je to jej,“ odpovedala a natiahla sa, aby mu látku zobrala, ale držal ju tak, aby na ňu nedočiahla.

„Vozí si gaťky v priečinku na rukavice?“

„To je na utieranie okien!“

Zasmial sa. „Mne to ale pripadá ako nohavičky. Zabudla si ich tu, keď si večer vyšla von s tvojím fotrom?“

„Môj otec zomrel,“ povedala.

„Doriti. Prepáč.“ Max napchal handru späť do priečinka.

„To nič. Ale má priateľa. Je to strašný debil.“

Max sa usmial a pokýval hlavou. „Takých po svete chodí! Asi nemáš nejakú žuvku?“

„Nie.“

Zavrel priečinok a okienkom sa pozeral na ubiehajúcu ulicu okolo nich.

„Stalo sa to už dávno,“ začala Nina.

„Čo sa stalo dávno?“

„Že otec zomrel. Na infarkt.“

Zdvihol pohľad k tabuliam na ulici. Nina videla, že stráca záujem a sama na seba sa hnevala, že to spomenula.

„Tu ma vyhoď,“ požiadal a ukázal na krčmu na rohu. Nina zastavila pri obrubníku a sledovala, ako Max položil ruku na dvere.

„Kam ideš?“ vyhŕkla.

„Do krčmy.“

„Nikdy som U morskej panny nebola,“ nadhodila. So zadebneným oknom pôsobila krčma drsným dojmom.

„Nečakal by som, že by tam šiel typ dievčaťa, ako si ty,“ povedal a otvoril dvere.

„Ako vieš, aký typ dievčaťa som? Vyzerá to, že ma v práci celý čas len ohováraš alebo na mňa zle zazeráš. A potom mi skočíš do auta a čakáš, že ťa jednoducho len niekam odveziem?“

„Myslel som, že je to mamino auto.“

„To je. Len som chcela povedať, že by si o ľuďoch nemal robiť unáhlené závery, pretože väčšinou nie sú správne.“ Zmĺkla a cítila, ako jej tvár zalieva rumenec.

Pozrel sa na ňu a ironicky sa uškrnul.

„Budem tam len pár minút. Musím vybaviť nejakú fušku. Nechceš na mňa počkať?“

„Tu?“

„Hej. Kde inde?“

Nina otvorila ústa a zas ich zavrela.

„Ponáhľaš sa niekam?“ spýtal sa.

„Nie.“

„Tak fajn. Vydrž chvíľu. O sekundu sa vrátim a potom ti môžem povedať, aký typ baby naozaj si.“ Venoval jej sexy úsmev a Nina cítila, ako slabne v kolenách.

Pozerala sa, ako mizne v krčme, potom vytiahla telefón a navolila Kathino číslo, aby jej povedala, čo sa stalo.

„Myslíš, že utekal pred fízlami?“ spýtala sa Kath s obavami v hlase.

„Neviem.“

„A presne o aký typ fušky U morskej panny ide? Je to dosť hrozné miesto a večne sú tam policajti kvôli drogám.“

„Snažíš sa mi to prekaziť?“

„Nie, som len starostlivá kamarátka. Zavoláš mi, keď dorazíš domov?“

Nina zaregistrovala, že Max vychádza z krčmy.

„Hej, sľubujem,“ zavesila.

Max nasadol do auta a do vrecka si strkal hrubý zväzok päťdesiatlibrových bankoviek.

„Viem, že som ti niečo sľúbil, ale potrebujem sa ešte zastaviť U jahňaťa a vlajky na Constitution Hill. Nevadí?“ Ruku jej položil na koleno a usmial sa. Nina sa cítila ako po zásahu elektrickým prúdom.

„Jasné, že nie, to je v pohode,“ oplatila mu úsmev.

Odviezla ho k Jahňaťu a vlajke a tridsať minút čakala vonku. Keď sa vrátil do auta, držal dve fľaše s pivom Heineken. Naštartovala.

„Choď rovno,“ zavelil.

Nina sa pohla. Bola tma a pouličné osvetlenie mizlo.

„To je pre teba,“ podotkol, ponúkol jej jedno pivo a z druhej fľaše si riadne odpil.

„Keď šoférujem, tak nepijem,“ odvrkla odmerane a oboma rukami zvierala volant.

„Tak prestaň šoférovať,“ navrhol Max a zdvihol obočie. Nina si uvedomila, že cesta je slepá, lampy nesvietia a domy po oboch stranách cesty sú tmavé. Max sa k nej naklonil a pohladkal ju po vlasoch. „Zájdi k okraju a zastav. Napijeme sa,“ povedal s úsmevom.

„Dobre,“ súhlasila a tiež sa usmiala. Nádherne voňal – zmesou vody po holení a vlhkého potu. Tričko s výstrihom do V jej poskytlo pohľad na jeho opálenú kožu a svalnatý hrudník. Nasmerovala auto k obrubníku, vypla motor a pritom cítila, že takmer exploduje od vzrušenia. Max jej podal fľašu. Keď si odpila, pivo vypenilo. Držala fľašu nad priestorom na nohy a spakruky si otierala ústa.

„Dofrasa, čo je to za žbrndu?“

„Nemám potuchy. Páčia sa mi baby, ktorým chutí pivo.“

Max sa k Nine naklonil, pritiahol si jej tvár k sebe a ich pery sa dotkli. Pobozkal ju nežne, potom nástojčivejšie. Jazykom jej otvoril pery. Fľaša jej vypadla z ruky, ale nevšímala si to. Bola stratená. Opojená žiadostivosťou a túžbou. Prešiel dlhý čas, kým sa znovu spamätala. Ale to už bolo príliš neskoro.

KAPITOLA 6

UTOROK, 3. OKTÓBRA 2017

Eriku skoro ráno zobudila správa od Isaaca Stronga. Pitva mužského tela bola dokončená atelo ženy, ktoré sa tiež našlo vkufri, bolo medzitým prevezené do márnice vPenge.

Mossová šla na súd, kde svedčila vprípade vraždy ubodaním, takže Erika so sebou zobrala McGorryho. Jeho nadšenie zpríležitosti, že uvidí výsledky pitvy, vyprchalo vo chvíli, keď vstúpili do pitevne. Jemu sa naskytol pohľad na časti tiel dvoch obetí ležiacich na lesklých pitevných stoloch znehrdzavejúcej ocele.

Isaac najprv zamieril kmužskej obeti ajemne jej natočil hlavu. „Na zadnej strane lebky možno vidieť rozsiahle poranenia, ktoré boli spôsobené veľkým ťažkým kusom betónu. Časť mozgového tkaniva bola vytlačená zlebečnej dutiny, čo spôsobila sila úderov. Vtomto tkanive sme našli fragmenty. Obe lícne kosti sú zlomené – rovnako ako nos ana dvoch miestach aj čeľusť. Aj tu sme vkoži našli čiastočky betónu, ato nás vedie kzáveru, že ide oten istý kus.“ Isaac sa presunul kľavej paži. „Tu vidíte, že sa mäso začína odlupovať od kosti, pretože telo bolo dlhý čas vo vode. Rádius je zlomený, ulna je zlomená na dvoch miestach. Na pravej paži sú zranenia takmer identické.“

Isaac si všimol, že McGorry zmätene krčí čelo. „Predlaktie tvoria dve kosti,“ vysvetlil avyhrnul si rukáv, aby to mohol názorne predviesť. „Ulna je dlhá kosť, ktorá vedie od lakťa kmalíčku. Druhá kosť sa po latinsky nazýva rádius. Vedie paralelne az oboch kostí je síce silnejšia, ale kratšia.“

„Zdvihol paže, aby sa bránil?“ spýtala sa Erika adala si ruky pred tvár.

„Je na vás, aby ste to potvrdili, ale zranenia túto teóriu podporujú,“ odvetil Isaac.

McGorry si odkašľal, zhlboka sa nadýchol arukou si zakryl ústa.

„Ste vporiadku?“ uisťoval sa Isaac.

„Hej, vpohode,“ prehltol McGorry. Erika postrehla, že má vostrom svetle zelenosivú farbu.

Isaac pokračoval: „Okrem týchto zranení to bol zdravý mladý muž. Pľúca nenesú žiadne známky zafarbenia. Nefajčil, vpečeni mal len veľmi malé množstvo tuku, srdce bolo silné, celkovo mal len málo telesného tuku.“

Isaac sa presunul kdruhému pitevnému stolu, ktelu mladej ženy. Jej dlhé vlasy farby pšenice boli rozdelené tak, aby bolo vidno rany na zadnej časti lebky.

„Jej poranenia sú takmer identické. Tieto spôsobil ťažký tupý predmet aboli smrteľné. Tvár je úplne dokaličená – čeľuste, nos aj lícne kosti sú mnohonásobne zlomené. Opäť sme našli fragmenty betónu, ktoré sa prichytili na koži atkanive, ale jeden rozdiel vporovnaní smužskou obeťou tu je. Ženu bodli do hrudníka dlhým tenkým ostrím.“

„Ato ju mohlo zabiť?“ spýtala sa Erika.

„Áno, ale celkom presne to nemôžem potvrdiť. Fragmenty betónu necháme porovnať so vzorkami zmužskej obete, aby sme zistili, či nájdeme spojitosť skúskom betónu zkufra, vktorom sa našlo jej telo.“

„Ten, kto im to spravil, bol na nich pekne nazúrený,“ poznamenal McGorry. „Zbil ich. Ju pobodal.“

„Presnejšie povedané, bodol ju iba raz,“ zareagoval Isaac.

Erika prikývla. Nielenže ich smrť bola veľmi bolestivá, ale zobrali im aj ich identitu.

„Ten, kto to spravil, nám chcel sťažiť prácu. Ani po dvoch týždňoch sme ženskú obeť nevedeli identifikovať,“ povedala Erika azachvela sa.

McGorrymu sa zrazu zdvihol žalúdok, takže si pritisol ruku na ústa.

„Toalety sú vonku, prvé dvere naľavo,“ sucho mu poradil Isaac.

McGorry sa rozbehol aoboma rukami si zakrýval ústa. Počuli, ako buchol dvermi od toalety avracal.

Isaac pokračoval: „Žena má ľavú pažu zlomenú na piatich miestach. Pravá kľúčna kosť je zlomená dvakrát. Je tiež zrejmé, že bola sexuálne napadnutá pred alebo dokonca po tom, ako ju zabili.“

Erika zavrela oči pred jasným svetlom, ale aj tak videla siluety tiel ležiacich bok po boku. Mučených azbavených končatín. Hlavou jej vírilo veľa otázok… Poznali sa? Tvorili pár? Ak áno, ktorý znich zomrel ako prvý? Boli spolu, keď sa to stalo?

Keď opäť otvorila oči, Isaac stál pri skladovacej jednotke vzadnej časti pitevne.

„Vžalúdku mužskej obete som tiež našiel päťdesiat kondómov naplnených kokaínom.“

„Toto mal vžalúdku? Všetky ich prehltol?“