Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jenny Gladwell

Strom splněných přání

Z anglického originálu A Gift in December vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton An Hachette UK company v Londýně roku 2019
přeložila Kateřina Tomcová
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7900. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 272 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s., Husova 1881, Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-271-4049-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-4048-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-1262-3 (print)

Alexovi

Nybergsund, Norsko, 11. dubna 1940

Padal sníh.

Mladý voják stál u náklaďáku, pokuřoval a přitom tmavýma očima pozoroval hlouček mužů. Bomby mu neležely v žaludku zdaleka tolik jako to mlčení. Naposledy potáhl z cigarety a odhodil ji. V ústech měl nakyslou pachuť.

Zdálo se, že konečně padlo nějaké rozhodnutí. Muži se obrátili a zamířili k němu. Kráčeli spěšně sněhem, obalení tlustými kabáty a šálami. Jedním z nich byl jeho velící důstojník. Ti další, které znal, působili jako vládní ministři; jejich netečné tváře prozrazovaly napětí. A pátým mužem byl král Håkon.

Tak je to tady, pomyslel si voják. Odjíždějí. Po týdnech plných diskusí, vyhýbavých odpovědí a vyjednávání král Håkon opouští svou zemi a svůj lid. Rozhodnutí, na jehož počátku v těchto podivných časech nestálo zbabělství, nýbrž nefalšovaná, zarputilá odvaha. Tenhle nepříliš věrohodný monarcha, který nevzbuzoval žádná velká očekávání, možná oplýval větší statečností, než si všichni mysleli. Tím, že odmítl podpořit loutkovou vládu, se změnil v nepřítele nacistického režimu a každá minuta, kdy ještě zůstával, znamenala nebezpečí jak pro něho, tak pro obyvatele vesničky Nybergsund.

Plán útěku, alespoň v hlavních bodech, voják znal. Měli se vydat směrem na Molde, centrum norského odporu, poté směrem k hranici se Švédskem – a kam dál, to věděl jen Bůh. Král předpokládal, že dokáže zformovat vládu ze zahraničí. Například z Anglie. Norská příležitost zanechat v historii vlastní stopu. Nabídnout pomocnou ruku demokracii a svobodě.

Za předpokladu, že odtud vyváznou živí.

Státní hranice se nikdy nezdála tak blízko, ale současně tak daleko.

Postavy se přibližovaly a voják se postavil do pozoru. Jeho dech tvořil ve vzduchu bílé obláčky. Sníh padal stále hustěji a jako plášť mu pokrýval ramena. Jeho oči se setkaly s pohledem jeho nadřízeného.

„Král odjíždí,“ oznámil důstojník, když došel až k němu. „Jste připraven?“

„Ano, pane,“ odpověděl voják.

„Prosím, Vaše Veličenstvo.“ Důstojník vedl krále k vozu.

Voják si už zvykl vídat tvář svého krále; za poslední týden se z ní stala tvář jako každá jiná. Vyzáblý obličej, jemuž starosti posledních týdnů dodaly stopy vyčerpání, a v něm široký knír a husté obočí.

V těchto posledních okamžicích ale voják zjistil, že se nedívá ani na svého velitele, ani na krále. Hleděl na ženu, jež stála za nimi. Uvědomil si, že si ji musí prohlédnout teď, protože ji už možná nikdy neuvidí. Potřeboval do sebe vstřebat její podobu – výrazné lícní kosti, oči temné jako moře, husté tmavé vlasy vlnící se nad čelem. Vrýt si ji do paměti, aby z ní nikdy nevymizela.

Zatímco krále usazovali v nákladním voze, důstojník mu krátce spočinul rukou na rameni. „Země na vás spoléhá,“ pronesl. „Král není žádný voják,“ dodal ještě věcně. „Udělejte, cokoli budete muset, abyste ho dostal na hranice.“

Voják přikývl.

A potom k němu tmou přistoupila ta žena a vztáhla k němu ruku, aby ji mohl stisknout. Sevřel ji a přes rukavičku cítil její tep. Rychle ji přitáhl k sobě a na zlomek vteřiny vnímal, jak se mu k obličeji tiskne její ledová tvář.

„Dávej na sebe pozor,“ pošeptala mu ochraptělým hlasem.

„Ty taky.“

„Budu psát.“

Potom se už rozběhl pryč od ní, směrem k vozu. Vyšplhal do kabiny, kde dva muži beze slova čekali. Sešlápl plyn až k podlaze a prodíral se kupředu sněhem. Pozoroval ji ve zpětném zrcátku, dokud ji nepohltila nekonečná bílá hmota.

Drahý Thomasi,

tento dopis je můj poslední.

Zpočátku jsem si myslela, že mi to nebude vadit, nakonec mi však připadá těžké stále psát a nedostávat žádnou odpověď. Nač myslíš, když Ti přijde dopis ode mě? Poskočí Ti srdce radostí?

Víš, že je konec – to Ti nemusím říkat. Jen teď naposled Ti píšu, protože bych se ráda někomu pochlubila svou chytrostí. Zvládla jsem to, viď? Proto mě napadlo, že by Tě možná potěšila tahle upomínka. Ráda bych, abys řekl: „To se ti povedlo, Marit!“

Jsi strážcem mého tajemství. Možná ho jednoho dne budeš chtít vypovědět.

Udělej to pro mě. A snad ještě jednu další věc. Jednou se vrať. Vrať se tam, kde jsme strávili tu poslední noc předtím, než se náš život převrátil naruby. Pak můžeš odejít a žít si krásný a spořádaný život se svou krásnou a spořádanou dívkou. Ale vrať se ke mně. Jen jednou.

Tvoje Marit

1

Londýn, listopad 2017

Padal sníh.

Jane Brooková seděla na lavici u okna svého mrňavého bytu v tiché ulici ve čtvrti Stoke Newington a pozorovala, jak se z nebe snášejí obrovské vločky. Předpověď slibovala sníh na celý následující týden, možná i na Vánoce. Nikterak ji to netěšilo. Nebyl to obraz, který by člověk chtěl z okna sledovat sám. Nejlepší bylo radovat se ze sněhu s někým. Například se Simonem.

Myslela na ten týden loni v zimě, kdy napadl sníh a oni byli se Simonem šťastní. Přesvědčil ji, aby si neplánovaně vzala týden volna, což byla u ní věc dříve neslýchaná. Vysedávali spolu v turecké kavárně kousek od jejího bytu, povídali si, omámení novostí toho všeho a plni euforie ze svého tajného románku. Když se na sebe podívali, občas se dali do smíchu, aniž tušili proč. A při každém doteku přeskočila jiskra.

Probudil v ní smysl pro legraci, na který už dávno zapomněla. Tam, kde u ní vládl klid a řád, on hýřil chaosem a bezprostředností. Zjistila, jak je nádherné si přispat a ve vyhřáté posteli se schoulit do něčí náruče. Odpoledne trávili celé hodiny v baru. Koupila vždycky celou hromadu novin, které spolu pročítali, přitom popíjeli, pomlouvali ostatní novináře, cpali se chipsy a odcházeli příjemně líznutí.

S růžovými tvářemi a rozzářenýma očima se brodili závějemi zpátky do jejího bytu a na kluzkém chodníku se navzájem přidržovali. Kolem krku měla omotanou Simonovu šálu, která voněla stejně jako on, a on svíral v dlani její ruku schovanou v rukavici. Líné večery trávili na pohovce, ona měla nohy položené v Simonově klíně, popíjeli spolu drahou whisky, kterou přinesl, a dívali se na staré filmy, které zbožňoval. O Vánocích si pustili Život je krásný z šestačtyřicátého a jeho nejmilejší film Byt zase na Štědrý večer. Když se na konci rozplakala, Simon se smál.

„A to jsem si myslel, že jsi drsná holka,“ škádlil ji.

Sníh padal stále hustěji. Jane dýchla na okno a nakreslila bujarý, usměvavý obličejík, který okamžitě smazala. Ulicí se k ní donesl smích. Kolem se batolilo dítě v oteplovačkách a sněhulích. Sníh mu sahal málem po pás. Za ním ve vzájemném objetí kráčeli muž a žena. Jane zavřela oči a čelem se opřela o sklo.

Se Simonem pochopila, jak nádherné to může být, když člověk sdílí svůj život s někým jiným. Otevřela mu svůj čisťounký, uspořádaný svět a nic už teď nebude jako dřív.

Její nejlepší kamarádky Margot a Kate ji onehdy vzaly na večeři do jedné restaurace v centru, kde to měly moc rády. Nalily jí velkou sklenku červeného a objednaly steak se špenátem a bramborovou kaší. Margot byla ve třetím trimestru a její partnerka Kate ji hladila v kříži a vůbec jí projevovala nenucenou péči. Přes veškerou snahu se řeč nakonec stočila k porodu, péči o miminko, mateřské dovolené, hypotéce a nové kuchyni. Jane poslouchala jejich vyprávění, sledovala ony drobné známky něžné, láskyplné sounáležitosti a cítila, jak ji zaplavuje sklíčenost. Se soucitnýma očima sice naslouchaly jejím steskům, Jane ale věděla, že z té studny beznaděje si nakonec bude muset pomoci sama.

Nemohla už tady jen stát u okna a dívat se, jak padá sníh. Nohy i ruce měla jako z ledu. Už celé dny pořádně nejedla. Právě teď si potřebovala dát sprchu a umýt si vlasy. Vyhodit z lednice prošlé zbytky. Při poslední kontrole už ale našla jen hrudku starého sýra, půl lahvičky pesta a zplihlý hlávkový salát.

Protože zítra už bude pryč. Na služební cestě do Norska. Zasténala. Do Norska!

Jenom další pitomý sníh!

Tu reportáž jí navrhla její šéfka Nadine. „Navrhla“ byl ovšem eufemismus; Nadine nenavrhovala, spíš přikazovala.

Včera jakoby nic vplula k Jane do kanceláře a hodila jí na stůl tiskovou zprávu: tuhý krémový papír, elegantně vykroužené písmo, celobarevné fotografie jedlí obsypaných sněhem a polen hořících v krbu.

„Pojedeš do Norska podívat se, jak a kde se kácí vánoční strom, co máme každý rok na Trafalgarském náměstí,“ oznámila jí Nadine. „Naprosto luxusní služebka.“

„To chceš, abych psala o nějakým stromu?“ pronesla nevěřícně Jane.

V redakci listu Londýnský kurýr pracovala bezmála deset let. Nadine, jež nosila plavého, skoro bělostného ježka, kalhotové kostýmky a tenisky a noviny řídila s klidnou rozhodností, v duchu uctívala jako svou hrdinku.

Nadine rovněž oplývala jistou vlastností, která – jak Jane zjistila – byla v téhle branži vzácná: osobní integritou. Kurýr požíval respektu díky svému objektivnímu zpravodajství, ovšem teď se navíc sám ocitl v hledáčku ostatních médií. Za to vděčil Jane a jejímu nedávnému odhalení dramatické korupční aféry týkající se imigrantů a sahající až do samých špiček státní správy.

Jane doufala, že její příští článek si s tím předchozím šťavnatostí nezadá.

Podívala se na tu nablýskanou tiskovou zprávu. „To smrdí spíš jako propagační článek,“ poznamenala, načež Nadine pozvedla své elegantní obočí. „Jenom si říkám,“ pokračovala, teď už opatrnějším tónem a diplomaticky, „jestli bych radši neměla zůstat tady. Chci se pustit do něčeho nového. Mám spoustu nápadů…“

Nadine si ji dlouze změřila přes brýle. V očích měla cosi podivného, co Jane neznala.

„Chci, aby sis dala pauzu,“ promluvila konečně. „Máš za sebou náročnou práci a já už jsem viděla zkušenější novináře, které po tak rozsáhlé reportáži postihlo vyhoření. Navíc mi něco říká, že to tu poslední dobou nemáš tak docela snadný.“

Teď se zase Nadine vyjádřila diplomaticky o Simonovi, aniž by se o něm zmínila.

„Měla by sis prostě vzít dovolenou,“ pokračovala. „Po měsíci, jaký máš za sebou, by to udělal každý. Protože ale vím, že to u tebe nepadá v úvahu, tak tě zkrátka posílám do Norska, abys napsala reportáž o stromu. Kromě dovolené je to to nejlepší, co můžeš udělat.“

Jane vzala do ruky tiskovou zprávu a dala se do čtení.

Letos v listopadu se Norsko stane středobodem pozornosti globálních sociálních sítí. Navštíví nás totiž vybraná skupina blogerů a novinářů, kteří s námi absolvují magické putování proti proudu času.

Každoročně, počínaje rokem 1947, daruje hlavní město Oslo Londýnu vánoční strom jako projev vděčnosti za pomoc, již Norsko obdrželo během druhé světové války.

V roce 1940, v době německé okupace, odmítl norský král Håkon jmenovat předsedou vlády nacistického kolaboranta. Takřka zázrakem se mu podařilo uniknout před německým bombardováním a v Londýně ustavit prozatímní vládu. Po celý zbytek války pak Norsko neúnavně bojovalo s nacistickým režimem. V lesích okolo Osla se rok co rok pečlivě vybere jeden nádherný vánoční strom, který dostane jméno Královna lesa. Tento norský dar se pak lodí a pozemní cestou dopraví do Londýna, kde tvoří základní součást vánoční výzdoby velkoměsta a stává se symbolem mnoha slavnostních akcí, jež se v průběhu vánočního období konají.

Jane přestala číst a zvedla pohled plný námitek, ale Nadine ji pohybem ruky zarazila. „Jenom čti dál.“

V letošním roce se Norská rada pro turismus, časopis Luxury Travel a některé značky z oblasti módy a životního stylu spojily, aby společně pro naše hosty zorganizovaly luxusní cestu překrásnou norskou krajinou, na jejímž konci se stanou svědky kácení vybraného stromu. Hosté budou ubytováni ve špičkových hotelových zařízeních, budou mít možnost ochutnat to nejlepší z místní kuchyně a poznat norské vánoční zvyky. Vrcholem celého pobytu se stane Zimní ples, po němž se hosté vrátí domů, aby mohli sledovat vztyčení Královny lesa na Trafalgarském náměstí v Londýně.

Tento strom je novodobým symbolem míru, jejž chceme sdílet s celým světem.

„Pošlu tam taky Andersena,“ oznámila Nadine a zavolala: „Slyšíš, Bene?“

Ben Andersen, fotograf na volné noze známý svou nepotlačitelnou veselostí navzdory faktu, že se pohyboval v jedné válečné zóně za druhou, zvedl hlavu.

„Vždyť jsem se zrovna vrátil,“ odpověděl mírně. „Byl jsem pryč půl roku. Ještě nemám ani vybaleno.“

To byla nejtvrdší formulace námitky, jaké byl Ben obvykle schopen.

„Ber to jako příjemnou změnu pracovního tempa,“ skřehotavě se zasmála Nadine. „Ty to neodmítneš, na to jsi moc hodný kluk. Je to dokonalý – ty jsi přece Nor, nebo ne?“

„To jo,“ přisvědčil Ben a tvář se mu rozjasnila. „To tam asi přijedeme rovnou na vánoční trhy.“

Nadine mu věnovala zářivý úsměv. „To je slovo do pranice! Mohla bys od Bena něco odkoukat, Jane. Tak jo, když jste oba v pohodě…“

„Já prostě jenom nechápu, o čem bych měla psát,“ zabručela Jane a civěla do papíru. „A taky nesnáším Vánoce.“

„Fajn, slečno Mrzutá,“ odpověděl Ben, „jestli existuje něco, co tě přesvědčí o opaku, tak je to pár týdnů v Norsku. Vždyť tam Vánoce prakticky vynalezli!“

„Zadrž,“ řekla Jane. „Vánoce vynalezly obchoďáky, aby mohly lidem prodat ještě víc krámů, které vůbec nepotřebujou.“

„Vánoce, jak je známe, vymyslel Dickens,“ vložila se do sporu Nadine a posadila se vedle ní. Nepřítomně přitom psala e-mail na svém mobilu a myšlenkami už byla někde jinde. „Má to být článek o příjemných věcech. To ještě neznamená, že je k ničemu.“ Ben horlivě přikývl a Jane mu oplatila zlým pohledem. „Naši čtenáři touží po kapce sentimentu, po něčem, co jim připomene, že lidi jsou v jádru dobří. A pozitivní příběh o evropské solidaritě a spolupráci může být přesně to, co chtějí.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Ben.

Jane vyloudila na tváři chabý, velmi chabý úsměv.

„Kromě toho,“ pokračovala Nadine, „kolik luxusních pobytů novináři spadne do klína, když píše pro nudný, seriózní list? Představ si plápolající krb, koš s dobrotami a horkou vanu. Musela jsem se kvůli tomu docela pohádat s Chrissy z cestovní rubriky.“

Nadine se napila kávy. Jane toho využila a skočila jí do řeči.

„Chrissy je ale přesně ten správný člověk, který by měl…“

„A co je nejdůležitější, vyhneš se tomu předvánočnímu šílenství tady v redakci,“ nedala se Nadine. „Jenom si to představ, Jane. Žádné večírky ani pracovní obědy v průměrných podnicích, kde vysolíš třicet babek jenom proto, aby sis mohla nasadit papírovou čepici!“

„I když ty čepičky ti teda náramně seknou,“ podotkl Ben, „a ty vždycky vypadáš, jako by ses s nima narodila!“

Jane zaúpěla. „Vánoce přece budou až za tisíc let,“ hlesla, „a vy už mi je zhnusíte.“

„Jsou tady dřív, než se naděješ. Ale ty na ně aspoň budeš po pár týdnech v Norsku krásně odpočatá,“ uzavřela Nadine, vstala a uhladila si kalhoty.

Ty potutelné pohledy ostatních, zatímco se já a Simon snažíme nepotkat, napadlo Jane.

„Tak jo,“ řekla. „Já to beru. Copak mám na vybranou?“

„Výborně,“ odpověděla Nadine úsečně. „Spojím tě s jejich PR šéfkou. Jmenuje se Natasha. Na tu si dej bacha, leze mi na nervy už teď.“ Lehce na Jane mrkla. „A Bene, tobě dávám za úkol zařídit, aby se naše Jane dobře bavila. Chci, aby se vrátila aspoň o trochu veselejší než ten Dickensův staroch z Vánoční koledy!“

„Ho ho ho,“ dodala k tomu Jane nevesele a schoulila se na židli.

Jane se vždycky pyšnila tím, že pokud jde o muže, vztahy nebere příliš vážně. Těžce získaná práce reportérky v prominentním listu ověnčeném mnoha cenami pro ni znamenala tak intenzivní pocit štěstí, že si ho dokázala přiznat jen velmi opatrně a s pověrčivým zaklepáním na dřevo. Dokonce i v nejrušnějších dnech se musela štípat do ruky, aby se ujistila, že se jí to nezdá. Že ona – se svým poněkud pofidérním vzděláním – pracuje vedle nejlepších žurnalistů v zemi. V Kurýru se rychle chytla. Našla práci, kterou zbožňovala, a plně se do ní ponořila.

A pak, bylo to asi před rokem, do redakce přibyl Simon Layton. Nastoupil jako reportér pro umění a kulturu. „Vysedávat si potmě a koukat na filmy – kdo by to nemiloval?“ řekl jí.

Jane si ho zpočátku příliš nevšímala – byl průměrně vysoký, měl vlnité tmavé vlasy a zpěvný irský přízvuk –, jenže najednou ho bylo všude plno. Utahoval si z ní v kuchyňce, až lichotivě často ho zajímalo, co si myslí o jeho práci. Zastavoval se u jejího stolu a nabízel lákavé bonbonky v podobě redakčních klípků, až se musela smát. Dohadoval se s ní kvůli politice, o níž – jak mu opakovaně tvrdila – pranic nevěděl. Každé ráno měla na stole kávu, jak ji měla ráda: silnou a s velkou dávkou mléka. Na konci dne na ni čekával, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, aby mohli společně odejít.

Netušila, jak se to stalo, ale najednou patřil k jejímu životu.

Tak takhle to vypadá, když se zamiluješ do kolegy, myslela si Jane. Máš se pro koho snažit. Neustále si uvědomovala Simonovu přítomnost: kdykoli byl v místnosti, potají si nanesla balzám na rty, načechrala si vlasy, posadila se rovně. Ráno si pečlivěji vybírala, co si vezme na sebe, a používala parfém. On byl ten typ, který se chová přátelsky ke každému. Vůbec netušila, jestli mu na ní nějak zvlášť záleží. A díky téhle nejistotě ji jejich flirtování – pokud to tedy flirtování bylo – nesmírně vzrušovalo.

Zjistila, že se nedávno po dlouhém vztahu rozešel s Emily, přítelkyní ještě z univerzitních let.

„Chtěla po mně takovou tu normální rodinku,“ vyprávěl jednoho dne Jane, když se sešli u kávovaru. „Znáš to – odpornej velkej barák na předměstí, odporný velký auto. Drahý školy a dovolená na horách.“ Pokrčil rameny. „Pro mě to není. Aspoň zatím.“ Usmál se a oči mu zasvítily.

Jakmile se tehdy Jane vrátila ke stolu, vyhledala si Emily na Facebooku. Holka krev a mlíko – roztomilá tvářička, lesklá tmavá hříva, pihovatý nos a velmi bílé, velmi rovné zuby. Jane projela fotky, na kterých s ní byl Simon – v kempech, na horských stezkách, selfíčka nad korbely piva – a pak stránku s úsměvem zavřela.

Napětí, ať bylo skutečné, nebo jen zdánlivé, mezi nimi rostlo celé týdny. A pak – loni v listopadu, v den, kdy s Nadine slavili její narozeniny – se trochu lízli a ocitli se spolu sami na rohu Lamb’s Conduit Street. Snášela se dokonalá londýnská noc, jasná a mrazivá. Všude blikala vánoční světla a jejich dech se měnil v obláčky sražené páry. Simon ji chytil za paži a zastavil. Srdce jí bušilo tak silně, až měla pocit, že se jí v hrudi rozskočí. Sklonil se k ní a pak se jejich rty spojily, jako by do sebe zapadly dva dílky skládačky.

Od té chvíle byli nerozluční. V práci to drželi v tajnosti, ale každý o tom věděl. Téměř rok bylo všechno dokonalé.

Nebo skoro dokonalé.

Při zpětném pohledu musela Jane připustit, že to mělo jisté trhliny. Když ho představila Margot a Kate, byl nepřekonatelně okouzlující, ona však z jejich strany cítila nezvyklou odtažitost. Kate se jeho vtipům smála, Margot se ale zdála odměřená. Moc toho nenamluvila, což u ní bylo znepokojivé. Většinou jen tak seděla a přivřenýma očima si Simona měřila.

Následujícího rána zahájila Jane konverzaci v jejich whatsappové skupině otázkou: „Tak co???“ Kate odpověděla nadšeným: „Je senzační! A ten přízvuk!“ Margot překvapivě mlčela.

„Copak vám se nelíbil?“ ptala se Jane, když se viděly znovu za pár dní u ryby s bramborovou kaší v jejich obvyklé středeční restauraci. „Holky, mně se zdá, že se vám nezamlouvá.“

„Ale jo, zamlouvá,“ opáčila Margot. Procházela právě umělým oplodněním a byla ve stresu, ačkoli známky napětí – lehkou chmuru v krásném obočí a namodralé kruhy pod očima – by většina lidí ani nepostřehla. Zamyšleně se napila perlivé vody. „Je hezký a má šarm. A podle mě to dobře ví.“ S vážnou tváří se naklonila dopředu. „Podle mě ho trochu štve, že chodíš z práce domů pozdě.“

„Ale ne,“ mávla Jane rukou, „jenom ho trápí, že tolik pracuju.“

„A říkal, že bys měla ty koktejly zatáhnout ty, protože víc vyděláváš. Znělo to docela zahořkle.“

„To byla přece legrace! On nemá pocit, že ho nějak ohrožuju, jestli narážíš na tohle.“

Margot přikývla, zjevně aby ji uchlácholila. „Oukej. Ty ho znáš líp. Pro mě je hlavně důležitý jedno: chová se k tobě hezky?“

„No jasně!“ zvolala Jane a pomyslela si, že Margot se ji snaží až příliš chránit. Ví přece, co dělá.

A byla to pravda, Simon se k ní skutečně choval hezky. Zbožňoval ji. Dokonce spolu strávili Vánoce, protože jeho rodina odjela do Španělska na nějakou svatbu a on neměl dost dovolené, aby mohl jet s nimi. Od té doby, co Jane umřela maminka, trávila svátky s Margot a Kate, ale Margot tehdy nad jejími omluvami mávla rukou. „Takových Vánoc ještě bude!“ řekla. „Jen si to užijte.“

Jane se mučila otázkou, čím ho o jejich prvních Vánocích nejlíp obdarovat. Nakonec zariskovala a v antikvariátě koupila odřené první vydání knížky Měsíční zátoka od J. Meade Falknera, kterou měl nejradši jako kluk. A on jí daroval absurdně drahou růžovou čepici s bambulí, věc, kterou by si nikdy v životě sama nekoupila.

„Stoprocentní kašmír!“ hlásil hrdě, když čepici vybalila. „Jen si ho zkus!“

Nasadila si kulicha na hlavu a on se rozesmál, když viděl její rozpačitý výraz. „Jsi v tom k sežrání. Jako strašlivě vážný skřítek. To přece není žádný zločin, mít hezký věci, no ne? Měla bys vidět, jak se naši vždycky o Vánocích plácnou přes kapsu.“

„Nestýská se ti po nich?“ zeptala se a s čepicí na hlavě se k němu přitulila na pohovce.

„Jsou v pohodě, ale na tebe nemají.“ Políbil ji na špičku nosu. „Všechny je poznáš o příštích Vánocích,“ pronesl sebejistě a ona se rozzářila.

Měsíce ubíhaly jako voda a Jane je radostně počítala. Konečně, po letech strávených s chlapy, co za moc nestáli, měla dospělý a funkční vztah. Víkendové výlety k moři a večeře s přáteli. A v jeho bytě šuplík, kam si schovávala spodní prádlo a fén.

A potom Jane narazila na svůj trhák: utajenou aféru týkající se imigrantů, jejíž chapadla sahala až do vlády. Od prvopočátku tušila, že je na stopě něčeho obrovského. Tohle bylo ono, přišla chvíle, která měla vymezit celou její kariéru. A ona hodlala chytit příležitost za pačesy.

Ten příběh skládala bolestivě, kousek po kousku, po celých šest měsíců, protože věděla, že fakta musí být neprůstřelná. Pracovala dlouho do noci. Vztah se Simonem šel na vedlejší kolej. Zpočátku bral s pochopením, když rušila schůzky a neodpovídala na telefony. Potom si všimla, že je čím dál otrávenější a vzdálenější. A po telefonu zněl chladně.

Nechala to být s tím, že mu to musí vynahradit, až bude po všem. Zase tak moc se tím ale netrápila, byla až příliš ponořená do práce. Nakonec se z oněch hlubin vynořila s reportážním trhákem roku v kapse.

V den, kdy článek vyšel, ji ráno v kanceláři přivítala celá redakce a zahrnula ji velmi britským, přesto dost vřelým a nadšeným aplausem. Nadine dokonce zašla tak daleko, že jí stiskla paži. „Tohle na celý měsíc zabere titulní strany ve všech novinách,“ prohlásila. „Skandál desetiletí! A my jsme u něj byli jako první, díky tobě!“

V té chvíli začal Jane zvonit telefon a přestal až v poledne. Začalo se povídat o tom, že má zaděláno na novinářskou cenu. Teprve chvíli po obědě si, ještě celá rozjařená vítězným vzrušením, všimla zprávy, která čekala v její dosud opomíjené e-mailové schránce. Přišla od Simona a byla označená jako „velmi důležitá“. Prosím, přečti si to, stálo v předmětu.

Zaplavila ji láskyplná, něžná vlna. Simon, který během těch hektických měsíců tak trpělivě stál po jejím boku a vždycky byl u ní, když se vynořila z vody pro nadechnutí.

Teď už konečně mohla dýchat volně.

Celá zářila.

Dneska je určitě někde venku a kouká na filmy. Nejspíš ji chce po práci pozvat do nějaké restaurace a oslavit její pracovní úspěch s výstředností a dekadencí sobě vlastní.

Klikla na e-mail. A svět kolem ní najednou jako by ztichl. Jako by se ocitla pod vodou.

Jane,

píšu ti do práce, protože poslední dobou už nevím, jak upoutat tvoji pozornost. Zdá se, že tě zajímá jenom práce. Takže čti.

Už to dál nezvládám. Celé měsíce jsi se mnou skoro nepromluvila. Když jsem tě naposledy přemluvil, abys se mnou šla na večeři, celý večer jsi visela na telefonu a ověřovala fakta. Já vím, že máš moc práce a že tahle reportáž je důležitá, ale já přece nejsem vosk. A právě teď si připadám neviditelný.

Je mi to líto. Pohár přetekl. Opravdu doufám, že můžeme zůstat kamarádi. Pro záznam dodávám, že jsi podle mě skvělá ženská. Jen prostě nedokážu v jednom kuse držet čestné druhé místo hned za skvělým článkem.

Dnes dopoledne, až budeš v práci, se zastavím u tebe v bytě a odnesu si věci. Upřímně, dost pochybuju, že si toho vůbec všimneš.

Navždycky s láskou

Simon

Jane zírala na monitor a mrazilo ji v celém těle. Jako by jí chlad zachvátil i konečky prstů. Cítila neurčitý, bolestný vztek nad krutostí, s níž jí zkazil tuhle chvíli, ten se však brzy rozplynul ve zmatku a zoufalství.

Skrze strnulou mlhu k ní o chvíli později nejasně dolehl hlas Nadine, která provolávala její jméno. Do toho se ozývalo bouchání špuntů od šampaňského.

Ten večer se vrátila do bytu, který jí připadal nahý. Chyběly v něm Simonovy stohy knížek, hromada cyklistického oblečení u dveří, kuchařky plné nesmyslně komplikovaných receptů a drahý přístroj na espresso. Její milovaný byt působil prázdně a studeně.

Zakrátko zjistila, že Simon se posunul dál – nebo spíš zpátky. Vlastně to bylo tak, že investigativní novinářce Jane stačily dvě hodiny, než ji napadlo otevřít Emilyin profil na Facebooku. Tam ji uviděla v Simonově objetí s komentářem: Snad je to náš osud…

Margot okamžitě přijela, v jedné ruce lahev vína, ve druhé gin.

„Chtěla jsem ti dát na vybranou podle toho, jak hrozný to je,“ oznámila soucitně a padla na Janinu pohovku. S lítostí se zahleděla na svoje bříško. „A všechno je to jenom pro tebe.“

„Od začátku jsi měla pravdu,“ řekla Jane. Zvedla telefon a ukázala Margot Emilyinu stránku. „Vrátil se k bejvalce.“ Hořce se zasmála. „Nejspíš jim to bude klapat, dokud holka nezačne chodit pozdě z práce.“

Margot jí zabavila telefon. „Dej to sem. Než se ti vrátí zdravý rozum, vymažu ti Facebook, Twitter i Instagram, prostě všechny ty mučicí nástroje. A taky zablokuju jeho číslo.“ Zvedla k ní oči. „Souhlas?“

Jane sklíčeně přitakala. „Souhlas.“

„Tady máš.“ Margot jí telefon vrátila. „A teď jdu sehnat led, protože to vidím na ten gin.“

Když Jane proplakala pár nocí, pokusila se trochu sebrat. Něco se ale změnilo. Její vždycky bezchybně uspořádaný život se vychýlil z kolejí ve chvíli, kdy do něj pustila Simona, a ona teď nevěděla, jak ho vrátit zpátky. Pracovní nabídky jí pršely ze všech stran, mezi nimi dokonce i na vytoužené místo zahraniční korespondentky Washingtonských listů, jenže Jane je všechny odmítla. Potřebovala zůstat tam, kde se cítila v bezpečí.

Snažila se být veselá, jak jen to šlo, ale Margot se nedala ošálit.

„Já tě přece znám,“ řekla jí jednou odpoledne u čaje, zrovna když se Jane snažila usmívat tak urputně, až ji bolely tváře. „Před ostatními si předstírej, co chceš, ale já po tobě chci pravdu.“ Z Margotiny čisté krásy – špinavě plavých vlasů, dokonalé pleti, jež připomínala okvětní plátky růží, a modrých očí rámovaných hustými řasami – se Jane pokaždé zatajil dech. Dokonce i teď, s rýmou a v zajetí těhotenské nespavosti, vypadala úchvatně.

Dorazil k nim číšník.

„Dáme si konvici čaje Earl Grey pro dvě osoby, jeden malinový žloutkový řez a k tomu dvě vidličky.“ Margot mu vrátila jídelní lístek, z kabelky vytáhla balíček kapesníčků a vehementně se vysmrkala. „Přísahám, že kvůli tomu prckovi chytím kdejakou pitomou rýmu, co letí kolem.“

Pak položila Jane ruku na zápěstí. „Takový rozchod jednoho naštve, holka, a tím víc, když má ten někdo rád věci pod kontrolou, což ty, přiznejme si bez mučení, přesně jsi. Ale já ti říkám, tohle se určitě spraví. Vzpomeň si, kolikrát jsi tahala z maléru ty mě.“

Jane stekla po tváři osamělá slza a ona ji zachytila prstem. „Jako tenkrát, když se vdávala Fiona, tys nechala doma svatební řeč a místo toho jsi nás donutila zpívat Two Become One od Spice Girls?“ řekla s chabým úsměvem. „Anebo když jsi tý holce v Cornwallu řekla, že jsi závodní surfařka a pak ses málem utopila? Nebo když sis na maškarní soutěž vypůjčila toho psa, co byl uvázanej před obchoďákem, a já tě pak musela zachránit před policajtama? Anebo…“

„To už je přece strašně dávno,“ ohradila se Margot a nervózně se ošila, zatímco číšník před ně skládal baňatou konvici s čajem a dva porcelánové šálky. „Každopádně jde o to, že kdykoli jsem se já zapletla do nějakýho maléru, tys mi pokaždý zachránila kůži. A vzpomeň si, co všechno sis za posledních pár let prožila ty. Přišla jsi o mámu. A napsala jsi reportáž roku. Neznám na světě nikoho silnějšího. A dovol, abych řekla, že zrovna Simon za ty slzy vůbec nestojí. Ten se vrátil ke svý nudný bejvalce, aby se mohl přestěhovat na nějaký to nudný předměstí a věnovat se nudný výchově fakanů. Copak ty bys to vážně chtěla?“

„Jo. Ne. Tak trochu,“ odpověděla Jane.

„Ale no tak, Jane,“ řekla Margot. „Dřív tě život bavil. Možná ne tolik jako mě, ale bavil tě. A bude tě bavit zas.“

Jane vzdychla.

Číšník jim přinesl zákusek se spoustou listového těsta, malin a našlehané smetany. Jane se obrátil žaludek.

„Já nemám hlad,“ řekla.

Margot si ji zamyšleně prohlížela.

„Víš, i když byl Simon neskutečnej prevít, jedna dobrá věc se mu upřít nedá. Připomněl ti, že není špatný si občas vyrazit z kopýtka.“ Přistrčila talíř k Jane. „A teď koukej zbaštit ten pitomej dort.“

Jane ještě pořád postávala u okna. Pohlédla na jemný šálek se zbytkem čaje, teď už studeným jako led, který držela v ruce. Chyběl jí Simon, přímo fyzicky to bolelo. Odnesl si svoje věci, jenže ona dál zakopávala o různé drobnosti, které postupně házela do tašky u dveří a chtěla odnést do charity. Byl příliš nepořádný, impulzivní a velikášský na to, aby dokázal její život opustit bez jediné stopy. Ten šálek byl toho jen dalším důkazem: jednou jí ho koupil na výletě u moře v malém starožitnictví. Je krásný, stejně jako ty, řekl tehdy.

V náhlém popudu s ním praštila na okenní římsu. Dost už toho rochnění v sebelítosti! Rozhodla se, že půjde ven a nakoupí si jídlo. Potom se vrátí domů a uvaří si kávu. A tu kávu si vypije z pořádného hrnku, ne z nějakého pitomého porcelánového šálečku!

Ta cesta do Norska přišla v pravý čas. Dostane se daleko od Simona, napíše pár tisíc slov o vánočním stromě a domů se vrátí odpočatá a připravená vstoupit do nového roku.

A ještě něco.

Všem chlapům se vyhne na sto honů.

2

Jane se cestou do obchodu brodila sněhem. Koupila si bochník levného bílého chleba krájeného na plátky, mléko akávu apak rázně vyrazila domů. Cestou si vychutnávala štiplavé poryvy větru na tvářích. Doma si na sporáku ohřála kávu apřipravila si grilovaný sendvič se sýrem, pokrm svého dětství, který jí naplnil ústa tučnou aslanou chutí, útěšnou akonejšivou. Když se osebe nepostaráš sama, nikdo to za tebe neudělá, uslyšela bezděky vhlavě hlas svojí mámy. Aileen, jež zemřela před pěti lety vlistopadu, odjakživa pohrdala představou, že by uronila jedinou slzu kvůli nějakému muži.

Do Osla měla odletět nazítří ráno. ZPR agentury jí poslali na cestu nový kufr, dárek jednoho ze sponzorů: měl vkusnou starorůžovou barvu azabudovanou USB nabíječku. Vbalení byla dobrá. Ruce jí automaticky sahaly po potřebných kusech oblečení, uhlazovaly je, skládaly, rolovaly, ukládaly. Jednoduchý styl, kterému vévodila praktičnost. Bílá trika, tmavé kalhoty, džíny, tlusté teplé mikiny, termoprádlo, několik párů vlněných ponožek, plavky do wellnessu (jednodílné, jak jinak). Žádné sukně ani šaty– už dávno došla kzávěru, že jí nesluší.

Vytáhla malé pouzdro anaskládala do něj toaletní potřeby. Připravila si nabíječku na telefon, sluchátka aoční masku. Taky grafitově šedou péřovou bundu ašálu. Tahle práce ji uklidňovala. Zkontrolovala si, že má vkabelce to, čemu říkala „pracovní nezbytnosti“: mentolky, pero, teplé ponožky navíc, vizitky, diář, balzám na rty, gumičky do vlasů adalší nabíječku. Přihodila knim ještě průvodce po Norsku azinternetu si stáhla nedávno vydanou populárně-naučnou historickou knihu onorské účasti ve druhé světové válce. Od Nadine se totiž naučila jednu důležitou věc: žádný úkol nebrat na lehkou váhu. Chvíli váhala nad tím nepatřičným růžovým kulichem apřevracela ho vrukách.

Začal jí bzučet telefon. Margot. Zvedla to asnažila se oveselý tón.

„Nazdárek! Jak ti je?“

„Nudím se. Ten, kdo mi poradil, abych šla co nejdřív na mateřskou, byl pěknej idiot. Jak jde balení?“

Jane přejela očima úhledně sbalená zavazadla. „Znáš mě, armádní preciznost, jako obvykle. Ale té cesty se prostě děsím.“

„Mně připadá úžasná! Pro takovej výlet bych vraždila.“

„Já jen, že…“ Jane si ohryzávala nehet. „Prostě to není můj styl, však víš. Navíc bych teď spíš měla dělat na nové reportáži, ne strávit čtrnáct dní vnějakým hogo fogo hotýlku sBenem od nás zredakce, kterej se nikdy nemračí anikdy není zticha.“

„Blbost,“ odvětila Margot aJane vycítila, že přijde ponaučení. „To je přesně to, co teď potřebuješ. Trochu se bavit. Jedou tam inějací schopní chlapi?“

„To je zaručený.“