Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tristan Gooley

Orientace v přírodě:
Znovuobjevené umění, jak se nechat vést přírodou

Přeloženo z anglického originálu The Natural Navigator: The Rediscover Art of Letting Nature Be Your Guide, vydaného u Virgin Books, Ebury Publishing,
Random House Company, 2010.
All rights reserved.

Přeložila Anna Štorkánová

Návrh obálky Marta Červáková
Ilustrace Ruth Murray
Sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce Jana Pertlíčková
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 280
První vydání, Praha 2018

Vydala GRADA Publishing, a. s.
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7033. publikaci

Vytiskla tiskárna Finidr, s.r.o.

Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2018
Copyright © Tristan Gooley, 2010
Translation © Anna Štorkánová, 2018
Ilustrace na straně 162 © Ocean Planet/Smithsonian
Ilustrace na straně 98 © Science Museum/SSPL

ISBN 978-80-271-2319-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-2318-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0854-1 (print)

Věnováno Sophie, Benedictovi a Vincentovi

PŘEDMLUVA:

Dvě cesty

Nápad na tuto knihu přišel před mnoha lety a pramenil z mojí touhy pokusit se o záchrannou operaci. Lidská schopnost orientace v prostoru se začala vytrácet, když našemu chápání této základní dovednosti začaly dominovat účinné a všudypřítomné technologie. Snil jsem o zdokumentování orientačních schopností v přírodě, než budou navždy zapomenuty. Tato myšlenka se v průběhu let dramaticky vyvíjela, když jsem si začal uvědomovat, že vzácnému umění orientace v přírodě hrozí vyhynutí a že moderní svět vůbec nechápe jeho potenciál. Zdálo se mi, že nikdo nepovažuje ty pradávné praktické nástroje přežití za současné umění, ale já to tak vnímám. Je to umění, které je nejkrásnější a nejsilnější, když se s ním také tak zachází; jako s něčím mimořádným a hlubokým, a ne jen jako s kapitolou v historii nebo sérií triků pro moderní experty na přežití.

Když mi bylo deset, jeli jsme na letní prázdniny do Bembridge na ostrově Wight. Na konci pětidenního lodního kurzu ke mně a mému parťákovi přišel instruktor, když jsme spouštěli naši malou dřevěnou loďku na vodu.

„Kam byste chtěli dneska plout?“

Ve třech jsme nezávazně probrali pár možností, jako by to byla obyčejná věc. S parťákem jsme potom spustili naši loďku Mirror na vodu a vypluli jsme. Jeli jsme na piknik na sousední pláž. Vzpomínám si, jak jsme seděli v té lodi a pohybovali se na vlnách své představivosti (jisticí loď se nám taktně ukryla z dohledu). Bylo mi teprve deset a už jsem získával zkušenosti, jak se vydat, kam chci. Ne tam, kam mi říkali učitelé nebo rodiče, ale kam jsem chtěl já. To byla opojná představa.

Časem jsem začal podnikat trochu ambicióznější cesty, a když mi bylo kolem pětadvaceti, už jsem měl základní zkušenosti s túrami, plachtěním a pilotováním lehkého letadla. Nefascinovala mě ta fyzická stránka, ale umění a věda umožňující vydávat se na různá místa – dovednosti, které mi umožňovaly pochopit a utvářet své cesty. To umění mělo jméno. Zjistil jsem, že je to „orientace“.

V rámci touhy věnovat se svému zájmu o toto úžasné umění jsem se rozhodl sám přeletět a poté i přeplavit Atlantik. O sedm naplněných let později (během nichž jsem se stal dvakrát otcem a moje pracovní vytížení enormně vzrostlo) jsem to 1. ledna 2008 dokázal a byla mi udělena cena Royal Institute of Navigation v Royal Geographical Society od Jeho královské Výsosti vévody z Edinburghu.

Tato kniha je ale o jiné cestě, která se udála ve stínu těch viditelnějších cest přes Atlantik. A je to také ta zajímavější cesta.

Zatímco jsem po nocích studoval knihy o leteckých zákonech a učil se, jak se orientovat pomocí vysílačky, dospěl jsem ke zvláštnímu závěru, že tento technický detail nemá téměř nic společného s vášní, která mě provázela od raného dětství. Byl to nepříjemný a frustrující pocit. Rád jsem se vydával na různá místa, vymýšlel a prožíval různé výpravy dávno předtím, než jsem pochopil, že mé nesourodé zájmy by mohlo spojovat slovo „navigace“. Největší vzrušení mi přinášel ten pocit sounáležitosti, který jsem na svých cestách měl, ten kontakt se světem kolem mě. Začal jsem obšírně studovat téma orientace bez pomoci přístrojů. Frustrace ze mě spadla, jakmile se vedle konvenčního zájmu začal silně vyvíjet tento alternativní.

Ve snaze osvojit si dovednosti k podnikání cest, o nichž jsem snil, jsem byl nucen vstoupit do jiného světa, tak vzdáleného od mých romantických představ, jak jen to je možné. Do světa monitorů a byrokracie, seznamů a nekonečných zkratek. V průběhu let jsem pochopil GPS, ale i AIS, ILS, ADF, NDB, VHF, DME, UHF, SSB, VOR, ASI, VSI… Ten seznam je nekonečný. Bylo jasné, že tento svět musím pochopit, ale nechci v něm žít. Moje budoucnost byla v pochopení přírodní stránky cest.

Cítil jsem rostoucí vzrušení, když jsem se ponořil do předmětu orientace v přírodě. Svět kolem mě, který se nijak zásadně nezměnil, ožil otázkou: Kterým směrem se dívám? Pro mě to byl klíč, který mi mohl odemknout svět přírody. Brzy jsem si uvědomil, že není tak důležitá odpověď, jako spíš způsob, jakým jsme k ní dospěli, nebo dokonce nedokázali dospět. Z toho důvodu se v této knize pokusím o něco víc než jen o zodpovězení otázky: Kterým směrem se dívám?

Existuje rozdíl mezi hledáním směru a znalostí polohy. Můžete člověka naučit, aby se zorientoval s přesností na jeden stupeň za necelých pět minut. Získá praktické znalosti, jak podniknout jednoduchou cestu bez mapy, kompasu nebo GPS, ale to je všechno. Může určit správný směr, ale jeho cestě bude stále chybět jistá hloubka.

Následující kapitoly demonstrují, jak se zorientovat s pomocí přírodního světa, ale mým primárním cílem je nastínit vám krásu a možnosti tohoto tématu. Orientace v přírodě může být psychickou i fyzickou cestou, což z ní dělá hluboké umění. Tento široký a filozofický přístup samozřejmě představuje velké riziko. Jsem si vědom toho, že si možná znepřátelím někoho z těch několika málo lidí, kteří se tomuto tématu v minulém století věnovali.

Způsob, jakým používáme své smysly a mozek, abychom odpověděli na otázku: Kterým směrem se dívám?, může vést k myšlenkám, souvislostem a úvahám, jež jsou stejně vzrušující jako každá cesta, která následuje. Chystáte se katapultovat mezi horní procento lidí, kteří se věnují orientaci v přírodě. Vítejte ve světě tohoto velice vzácného umění.

Tristan Gooley

ÚVOD:

Umění orientace vpřírodě

Když tenhle nůž, vlastně analytické myšlení, použijete na životní zkušenost, vždycky přitom něco zabijete. Velmi dobře to chápou umělci. Vybavil jsem si poznámku Marka Twaina, který řekl, že Mississippi pro něj ztratila veškerou krásu, jakmile ovládl analytické umění lodivoda. Vždycky něco zemře. Jenže umělci si málokdy všimnou, že současně něco nového vznikne.

Robert M. Pirsig: Zen aumění údržby motocyklu,
vpřekladu Karla Klusáka vydal Volvox Globator, 1996

Orientace vpřírodě je umění, jak najít cestu spomocí přírody. Skládá se především ze vzácné dovednosti určit směr bez pomoci nástrojů či přístrojů, pouhým vztažením se kpřírodním indiciím, jako jsou slunce, měsíc, hvězdy, pevnina, moře, počasí, rostliny azvířata. Zakládá se na pozorování adedukci.

Orientace vpřírodě je pradávné umění, které se zrodilo vdobě, kdy neexistovaly žádné jiné alternativy. Jakýkoli pokus ojeho úplné pochopení musí začínat pohledem do minulosti. Prvotní cesty vsobě skrývají mnohé záhady. Víme, že se uskutečnily, protože lidé si našli cestu do každého vzdáleného kouta zeměkoule, ale máme onich jen velmi málo fyzických důkazů. Archeologické důkazy mohou doložit jejich trasu, ale nabízejí minimální pohled na nejranější metody navigace. Třináct tisíc let stará lidská stehenní kost se našla na jednom ostrově na pacifickém pobřeží USA, který byl oddělený od pevniny vdobě, kdy ten člověk žil. Ztoho je jasné, že lidé podnikali cesty lodí, ale už nám to nijak nevysvětluje, jak se orientovali.

Přírodní výběr diktoval, že zvířata ani lidé, kteří se nedokázali dostat, kam potřebovali, aby přežili, nepřispěli ke genofondu následující generace. Cesta tam přitom nemusela být vždy tak zásadní jako cesta zpátky. Není nic špatného na tom, vyrazit na vandr, ale pokud chybí schopnost se vrátit kpotravě apřístřešku, pak může mít takové dobrodružství fatální konec. Evoluční teorie má tendenci se soustředit na fyzickou stránku: obecně platí, že čím je zvíře rychlejší, tím větší jsou jeho šance. Vzávodě opřežití (ivpřípadě všech ostatních cest) byl však rychlý pohyb špatným směrem rychlou cestou kzáhubě. Víme, že existujeme částečně díky schopnosti našich předků se orientovat, ikdyž nemáme detailní informace, jak tuto dovednost získali.

Pradávné cesty mohou obohatit ty současné, protože naši dávní předci se naučili číst své okolí lépe než většina moderních cestovatelů. Mají nás hodně co učit, ale nestojí to vžádných starých příručkách. Některé kousky skládačky získáte zústní tradice, nebo dokonce vpodobě raných obrázků vyrytých na kamenech.

Mýty dané kultury spojovaly její členy sokolním prostředím ajejich minulostí ispolu navzájem. Mýty by se neměly nikdy přehlížet, protože ikdyž není třeba brát ten který příběh doslovně, vypravěč mu vždy musí dodat určitou míru věrohodnosti, aby přesvědčil své publikum. Jedním způsobem, jak toho mohl dosáhnout, byl co nejdetailnější anejpřesnější popis souvislostí. Děj bájí může být fantastický, ale odehrává se ve známém prostředí. Starověký egyptský bůh Horus nám možná nepomůže přímo sorientací, ale mýty, které ho obklopují, osvětlují způsob, jakým starověcí Egypťané vnímali nebe. Horus na sebe bral podobu sokola ajeho dvě oči tvořily slunce aměsíc. Poranil si levé oko, měsíc, takže na něj občas oslepl, ale ikdyž na něj viděl, bylo vždy slabší než jeho pravé oko, slunce. To ilustruje, jak Egypťané rozuměli měsíčním fázím, od neviditelného novu až po úplněk. Slunce žádné takové fáze nemá.

Smyslem mýtů nebylo asistovat současným cestovatelům, atak jsou vnich poučení oorientaci často skrytá. Příběhy opostavách, jako byl Perseus, vám možná sorientací příliš nepomohou, ale když víte, že zachránil Andromedu před mořským netvorem, můžete lépe pochopit noční oblohu. Souhvězdí Persea aAndromedy leží vedle sebe.

Dalším pradávným zdrojem informací jsou náboženské texty. Vznikly buď jako odraz reality, nebo jako pokus ji vysvětlit. To záleží na úhlu pohledu, ale vkaždém případě přinášejí cenné informace oprvotních cestách, perspektivách ametodách. Korán odkazuje na využití řek, slunce, měsíce, hvězd, krajinných prvků astínů jako prostředků korientaci avybízí kněmu: „Sjistotou skrývají znamení pro učeného muže.“

Historie lidské navigace souvisí především spokusem zodpovědět otázku: Jak se lidé orientovali? Možná by však bylo lepší začít otázkou: Proč? Žádný motiv korientaci se nedá oddělit od našeho motivu kcestování obecně, protože orientace je jednou zpraktických stránek cest.

Proč se vůbec orientovat?

Legendární Viking Erik Rudý se svými rodiči v10. století opustil kvůli vraždě Norsko apřežil plavbu přes studený severní Atlantik na Island. Itam byl však obviněn zněkolika násilných smrtí, atak se opět vydal na cestu, tentokrát do Grónska. Erik ho nazval Zelenou zemí, aby přilákal Islanďany na ostrov, který zdaleka není zelený. ZIslandu vyplulo dvacet pět lodí, aby následovaly Erika do nové země. Jedenáct znich tam nedoplulo, atak ani nezjistily, jak optimistický byl Erikův název Zelená země. Přesto tam byla založena kolonie aErik Rudý získal zásluhy za osídlení Grónska aotevření této mořské cesty pro Evropany.

Násilí ve větším měřítku než to Erikovo bylo motivem velkých cest anovátorských způsobů navigace. Válka apotřeba dobývat vybízely národy kepochálním počinům. Lačnost po nových územích se dá vysledovat za řadou slavných výprav. Od starověkého egyptského vládce Neka II. (faraona, který je zřejmě zmiňován vněkolika knihách bible), který chtěl vybudovat průplav, atak vyslal své lodě, aby se pokusily obeplout Afriku, až po evropské boje okolonie koncem 19. století. Spouštěčem těch prvotních cest byly snejvětší pravděpodobností hlad aboj opřežití. Když lidem dojdou zdroje potravy, hladovějící populace může buď putovat jinam, nebo zemřít tam, kde je. Lidská historie je však příběhem lačnosti, kterou je těžké uspokojit. Jedna navigátorka bojuje proti hladomoru, když si strčí mapu do kapsy anastoupí do transportního letounu Hercules, aby dopravila potravinovou pomoc do Súdánu. Další navigátor se snaží uspokojit jiný hlad, když studuje mapu na můstku nákladní lodi včínském přístavu Ning-po, protože se chystá vyplout snákladem plastových hraček určených pro USA.

Jednou zmnoha domýšlivých představ moderní doby je přesvědčení, že touha po cestování za účelem uspokojení intelektuální zvědavosti je výdobytek naší doby. Už Solón se kdysi vydal ze starověkého Řecka do Egypta za památkami. Ařímský básník Manilius napsal osvém údivu nad lidmi, kteří raději cestovali za uměním achrámy, než aby se kochali pohledem na sopku na hoře Etně.

Ne každá cesta má nějaký velkolepý cíl. Lidé mají odpradávna sklon kimpulzivnosti, spontánnosti adobrodružnosti. Slavní přírodní navigátoři zmikronéského ostrova Poluwat mají dávný zvyk se opít apoté se plavit na sousední ostrov Pikelot:

Naloží na lodě minimální vybavení aveškeré dostupné potraviny apoté vyrazí. Zpívají apokřikují, zatímco se plaví lagunou ven zprůsmyku. Jejich ženy adalší střízlivé duše se na ně nesouhlasně mračí ze břehu.

Částečným motivem těchto cest může být dočasný únik před zodpovědností. Kdo může čestně prohlásit, že nikdy netoužil sbalit si kufry a„utéct od toho všeho“?

Je lepší si některé touhy připustit, ikdyž se onich nemluví uvečeře tak otevřeně, jak by se mohlo. Cestujeme za sexem. Dávno předtím, než se mořeplavci v18. století vrátili zPacifiku spříběhy okráse žen ajejich velkorysosti vposkytování erotických služeb, naznačovaly nové země možnost sexuálního dobrodružství. Vtéto oblasti nevyhnutelně převládá falocentrický pohled na historii, ikdyž to nebylo vždy tak jednostranné. Inanna, sumerská bohyně sexuální lásky, se podívala na svou vulvu apotěšena mocí svých genitálií se vydala na cestu lodí za účelem sexuální predace. Opila boha Enkiho, unavila ho aodvezla si loď plnou cenností, po nichž toužila. Nebylo to naposled, co se prokázala účinnost takové taktiky.

Necestujeme ale jen kvůli úniku, konzumaci akopulaci, ale také kvůli myšlení atvoření. Jean-Jacques Rousseau napsal: „Když zůstávám na jednom místě, nedokážu téměř myslet.“

Navigace je jedním aspektem cestování, ale naše šance zněho vyzískat co nejvíc se výrazně zvýší, pokud se zamyslíme nad svými důvody pro konkrétní cestu. Ať už je naší pohnutkou hlad, žízeň, chamtivost, láska, sex, válka, filozofie, kultura, nebo touha cítit vůni moře, naše motivy budou nejspíš určovat, kolik toho můžeme získat, když se budeme na svět dívat jinak.

Tichá revoluce

Orientace prošla metamorfózou. Vcestování došlo ktiché technické revoluci.

Jednoduché nástroje jako kamal, dřevěná destička sprovázkem určité délky, kterým se měřily úhly, se začaly objevovat před zhruba tisíci lety. Kamal byl předchůdce sextantu, který nedělá nic víc, než že poměrně přesně měří úhly. První zmínky okompasu se nacházejí vjedné francouzské básni od Guyho de Provinse ze začátku 13. století. Atak se stáváme svědky počínajícího procesu, kdy člověk scennými znalostmi hvězd, slunce, měsíce amoře začíná být ovládán tím „ošklivým hnědým kamenem“, který přitahuje železo. Nadvládu kompasu vsoučasnosti ohrožuje zase nezkrotný nástup satelitní navigace.

Historie vývoje navigačních nástrojů už byla zpracována jinde anení nutné se jí dále zabývat. Pochopení této seizmické změny ve vztahu mezi navigátorem apřírodním světem, která přišla srozvojem stále sofistikovanějších přístrojů, nám však může pomoci ve zkoumání role navigace při cestování.

Dopad této revoluce můžeme pozorovat na měnící se roli navigátora ve společnosti. Vztah mezi navigátorem ajeho komunitou odhaluje mnohé ovztahu jeho společnosti kpřírodnímu světu. Vmnoha společnostech existují kulturní vazby mezi dospělostí aschopností se orientovat. Mladí chlapci zaustralských domorodých kmenů se mají vydat na určitou cestu, což je jakási zkouška dospělosti. Osvojení orientačních schopností se považuje za obdobu získání životních zkušeností adokazuje se tímto rituálním způsobem.

VTichém oceánu měli navigátoři tradičně vyšší postavení ve společnosti, které nemělo daleko ke kněžím. Jejich znalosti se předávaly zotce na syna abyly žárlivě střeženy. Vpodobném duchu, jako je přísloví „mezi slepými jednooký králem“, si průkopničtí navigátoři zřejmě mohli vybrat svou roli, když dokázali uskutečňovat tyto cesty aněkdy umožňovat inové osídlení. Existuje legenda oNana-Ulovi, který vedl obrovskou výpravu před tisíci lety zTahiti na Havaj apozději se stal prvním havajským králem.

Není nijak překvapivé, že na místech, jako je Arktida, kde je život křehký apříroda drsná, jakákoli schopnost zvyšující pravděpodobnost přežití zajišťuje lidem významné postavení ve společnosti. UInuitů platí: „Dobrý navigátor je tiše uctíván aten špatný jemně vysmíván.“

Vnaší průmyslové společnosti hrozí, že navigátor ztratí svou pozici přidělovanou těm, kdo měli tyto cenné schopnosti, azačne na něj být pohlíženo jen jako na uživatele přístrojů. Toto povolání často mizí, když se úloha navigace podle počítače stane součástí širší práce: vkokpitech letadel jsou stále piloti, kteří skutečně navigují, ale už se tam nenajde moc opravdových navigátorů.

Proč se orientovat podle přírody?

Orientace vpřírodě patří mezi nejvzácnější umění na Zemi, které přesto ještě úplně nevymizelo. Máme tendenci ho vnímat primárně ve vztahu knašemu chápání způsobu, jakým se rané kultury dívaly na svět kolem sebe. Je cosi blahosklonného na moderním pohledu na to, jak se věci dělaly dříve. Často se setkáváme spostojem, že míra, do jaké byli naši dávní předci spojeni spřírodou, ukazuje na nedostatek sofistikovanosti. Tento přístup odráží zvláštní nemoc moderní doby. Považujeme svoji potřebu vést život, vněmž nezbývá čas na rozjímání nad naším fyzickým prostředím, za nadřazenou. Přitom si často nedokážeme uvědomit, oco přicházíme. Historické zacházení stématem přírodní navigace pomáhá současnému navigátorovi pochopit, co je možné, ale na to by se toto téma nemělo omezovat. Přírodní navigace nepatří do muzea.

Dalším způsobem, jak se přírodní navigace dochovala dodnes, jsou techniky přežití. Existuje několik málo knih na téma samotné orientace vpřírodě aty stovky knih oschopnosti přežít otěchto technikách pojednávají jen povrchně na několika stránkách. Přístup vtomto kontextu bývá téměř vždy nelítostně pragmatický, ato oprávněně. Slunce ahvězdy se používají knalezení směru ahlubší porozumění tu není prioritou. Přežití je už ze své podstaty zoufalá analéhavá záležitost. Tento přístup znutnosti okleští všechno, co je na tomto předmětu fascinující. Experti na přežití nebudou trávit čas rozjímáním nad starověkým řeckým astronomem Hipparchosem nebo tajemným vztahem, který by mohl existovat mezi plážemi aMěsícem.

Přesto je největší nevýhodou filozofie přežití skutečnost, že nemá pro většinu výprav do přírody význam. Na každou situaci, vníž jde opřežití, připadá více než milion různých druhů cest, na nichž mohou jejich účastníci obohatit svůj zážitek zpřírody vyšším pochopením okolního světa.

Někdy se tento předmět vyučuje jako série „triků“, ale vnímat hledání směru ve vztahu kpřírodě tímto povrchním způsobem nás může okrást opříležitost se sní skutečně spojit. Mezi hledáním směru aznalostí své polohy je jemný rozdíl – někdy dokážete najít směr spomocí přírody během pár sekund, aniž byste nějak hlouběji pochopili přírodní svět. Pokud chcete znát svoji polohu, musíte zásadnějším způsobem pochopit svět, vněmž se pohybujete. Pokud je cílem obohatit svůj zážitek, pak je důležitější pochopit, proč tyto metody fungují, než jenom být schopen je používat. To je rozhodující rozdíl mezi orientací kvůli přežití aorientací vpřírodě.

Nutnost je síla, která utváří navigační metody. Tisíce let bylo tou největší potřebou větší bezpečí. Navigace byla vždy spojená sbezpečím. Můžeme to shrnout, že bezpečí zůstává hlavní prioritou na jakékoli cestě, ale neměli bychom ztrácet ze zřetele důvody jednotlivých cest. Cílem může být, abychom dorazili bezpečně do své destinace nebo si užívali komplikace při jejím hledání.

Znám takový starý vtip otom, jak většina znás jezdí celý život voprýskaných nepohodlných křápech. Ta hrstka, která „uspěje“, jde akoupí si Rolls-Royce na zakázku, ale pak dá klíčky někomu jinému, aby si vychutnal tu jízdu. Když největší zábavou na cestě může být pochopení světa, vněmž se pohybujeme, proč bychom to všechno přenechávali nějaké GPSce?

Dobrá zpráva je, že si nemusíte vybírat mezi bezpečím azážitkem. Dnes už je možné mít od každého něco. Když se umíte orientovat vpřírodě, můžete najít správný směr, aniž byste omezili svou bezpečnost. Apokud ktomu přistupujete zodpovědně, můžete ji dokonce ještě zvýšit.

Tohle všechno představuje nádherný paradox. Nové technologie nám umožňují znovu se spojit spřírodou takovým způsobem, jaký zřejmě nebyl před sto lety možný. Skutečnost, že máme nyní kdispozici navigační nástroje, nám může poskytnout příležitost si více všímat orientačních vodítek, která příroda nabízí. Můžeme věnovat větší pozornost pevnině či moři, nebi nebo větru, který cítíme na tváři, anemusíme přitom nechávat své přístroje doma.

Lidé se běžně ptají, jestli je nutné umět se orientovat vpřírodě. Jelikož je možné žít každodenní život bez znalosti tohoto pradávného umění, musím odpovědět ne. Nicméně je také pravda, že se vživotě obejdeme ibez znalosti hudby, umění, dramatu ahistorie. Proto by možná lepší odpověď zněla, že je jedno, jestli jdete do trafiky, nebo se plavíte přes oceán. Orientace vpřírodě vám může poskytnout unikátní pohled na svět kolem vás.

Orientace vpřírodě je dovednost pro současnost ibudoucnost. Ne pro minulost. Je to umění spíš pro chvíle, kdy jsme na tom dobře, než pro situace, kdy jsme vohrožení života. Pro mnoho lidí to bude „klíč krozluštění fascinujícího textu vbohaté knižnici Země“.

Příprava

Známé prostředí je základním kamenem všech prvotních navigačních zkušeností. Malé děti mají rády své rodiče adomov na dohled auklidňuje je, když poznávají znaky, které jim pomáhají najít cestu. Když děti vyrostou, vzdálenost od domova arodičů, která je jim ještě příjemná, je čím dál větší.

Jakmile dospějí, tento proces je tak niterný, že se málokdo zamýšlí nad tím, jak vlastně funguje. Ze znalosti okolí se vytvoří řada asociací. Většina znich je logická aužitečná: když žijete na kopci, rychle si uvědomíte, že cesta domů nevede zkopce. Lidé však mají tendenci dělat imylné závěry: například se můžeme domnívat, že město leží ve směru, kde vidíme vdáli pár budov. Ve skutečnosti ale leží opačným směrem. Orientace vpřírodě je tudíž oefektivním kombinování pozorování adedukce. Najít stopu ukazující směr není kničemu dobré, když vás dovede ke špatnému závěru.

Všichni se učíme „číst“ své domácí prostředí jako sérii rozpoznatelných prvků vkrajině, od těch uměle vytvořených, jako jsou obchody akřižovatky, až po širší přírodní vodítka, jako kterým směrem leží řeka. Nebýváme vnímaví kpřírodním ani umělým orientačním prvkům, ale ktomu, co je užitečné. Máme tendenci automaticky přenést svou pozornost na to, co se zdá být tím nejúčinnějším klíčem, někdy na úkor pochopení těch ostatních. Někdo připisuje ztrátu domorodých navigačních metod na severní Aljašce příchodu umělých, ale velice účinných orientačních prvků vkrajině, jako jsou rádiové stožáry, věže adalší vysoké budovy. Toto tvrzení se objevilo, když se vroce 1990 úřady snažily strhnout několik velkých radarových staveb. Místní Inuité žádali, aby tam tyto stavby zůstaly, protože to byly užitečné orientační body, viditelné ina šedesát kilometrů. Takovou přizpůsobivost lze sledovat ive zvířecí říši: včely hledají vzory, které znají, aje jim jedno, jestli jsou přírodní, nebo umělé.

To je tedy první systém cestování bez navigačních přístrojů: stačí se obeznámit sorientačními prvky vkrajině azapamatovat si, kde jsou vzhledem ksobě navzájem aknaší destinaci. Tato metoda má jen dvě vady. Jedné už jste si asi všimli.

Orientace podle prvků vkrajině funguje jen na pevnině ajenom tehdy, pokud už tu oblast dobře znáte. Tou druhou vadou je, že naše vnímání okolního světa je subjektivní. Všichni si vytváříme svou jedinečnou paměťovou mapu krajiny, která se výrazně liší. Vzpomeňte si, kolikrát vám někdo radil cestu ve své čtvrti amyslel si, že vám to vysvětluje jako pro blbce: „…přejdete ten kopec, utěch borovic zahnete doleva apak je to druhá ulice hned za tím domem sčervenou střechou…“ Byla ta halda za vámi tím kopcem, nebo je teprve před vámi? Jsou to ty stromy, okterých mluvil? Je ta střecha červená, nebo oranžová?

Existuje objektivní způsob, jak popsat místo, aniž byste ho znali. Musíte však použít nový způsob popisu míst. Ve skutečnosti je to docela nový jazyk.

Zkrocení konvencí

Každé místo na světě se dá popsat pomocí směru avzdálenosti od jednoho známého bodu. Pokud to má fungovat, obě strany musejí vědět, kde tento známý bod leží, jak popsat směr aco zvolená jednotka vzdálenosti znamená. Jakmile jsou tato kritéria splněna, nemůžete se zmýlit. Funguje to. Převládající mezinárodní navigační jazyk popisuje polohu místa pomocí vzdálenosti na sever nebo na jih od rovníku (šířka) ana východ či západ od Greenwiche vLondýně (délka). Směr se popisuje tak, že se kruh všech možných směrů rozdělí na 360 stupňů azačne se na „severu“, což znamená „směrem ksevernímu pólu“. Potom se postupuje ve směru hodinových ručiček po celém kruhu až na začátek. Tohle je nejrozšířenější způsob, jak popsat polohu asměr, ale není to univerzální systém. Řada muslimů chápe směr ve vztahu kMekce amnozí lidé uvažují ještě lokálněji. Například věta „Jdu nahoru do města…“ nemusí nutně znamenat na sever, ale třeba na jih.

Použití stupňů je běžná aužitečná konvence, ale vpřírodě může působit chladně matematicky. Stupně se normálně měří přístroji, čemuž se tady úplně vyhneme, ale základní koncept je přírodní: deset stupňů je jednoduše jedna třicetišestina kruhu. Ať už to měříte sextantem, kompasem, nebo pěstí natažené ruky. Pěst natažené ruky představuje unás všech zhruba deset stupňů, protože máme podobné tělesné proporce.

Konvence ohledně vzdálenosti jsou komplikovanější, protože prostředky, jimiž se měří, se dodnes ujednotlivých národů liší. Ale itady můžeme hledat kořeny vpřírodě. Slovo míle pochází zřímského výrazu mille passus, který znamená tisíc kroků. Ametr definovali Francouzi vroce 1791 jako jednu desetimiliontinu vzdálenosti od severního pólu krovníku přes Paříž.

To všechno tvoří jazyk, jakousi zkratku pro sdělování směru avzdálenosti. Žádná metoda zkratek není správnější než ty ostatní. Pokud vám připadá snazší probírat mezi přáteli směr vzhledem kmístním orientačním prvkům avyjadřovat vzdálenost pomocí ovoce, pak ani Royal Institute of Navigation nemůže říct, že je to špatně. Birmingham bude stát stále na tomtéž místě, ať jeho polohu popíšete jako 947 976 banánových délek od pošty směrem na The Hound and Fox, jako 162 kilometrů severozápadně od Londýna, nebo 52,5 stupně severně od rovníku atéměř dva stupně západně od Greenwiche. Pravda je, že většina lidí považuje druhé dvě metody za smysluplnější, aproto vznikly konvence. Konvence jsou jen jazyk, který vám má usnadnit život. Učit se nový jazyk je však často odstrašující, takže vám navigace může připadat jako něco cizího, ikdyž řada jejích konceptů je přirozená ajednoduchá. To samé platí ivdalších oblastech, kde se vyvinuly konvence, jako třeba vastronomii.

Když se naučíte jména hvězd nazpaměť, nebudou potom onic krásnější. Souhvězdí existují jen vnaší fantazii, takže je čistě na vašem osobním rozhodnutí, zda přijmete konvenční názvy, nebo jim dáte své vlastní. Vezměte si hvězdu Kastor vsouhvězdí Blíženců. Je to opravdu jen hvězda vsouhvězdí? Nebo je to smrtelný syn Tyndarea, bratra Heleny Trojské? Je to šestihvězdný systém, který leží 52 světelných let od Země? Možná je to bobr, když je castor vřečtině ilatině označení pro tohoto tvora. Znamená to tohle všechno amnohem více. Záleží na zvoleném úhlu pohledu.

Jak to bývá umnoha lidských dovedností, umění navigace se stalo vinou konvence záhadným oborem, což je škoda. Je to úžasný předmět, který má pro náš život velký význam. Byl by mnohem přístupnější, atudíž možná ipopulárnější, kdyby nebyl tak zahalený vtechnickém jazyce. Většina toho, co se dnes soblibou označuje jako „objevování“, má víc společného snavigací. Objevování si podmaňuje představivost mnoha lidí, protože ho vnímáme prostřednictvím silných obrazů apoutavého vyprávění. Umění, které tyto dobrodružné výpravy umožňuje, je navigace.

Kdykoli jsem vtéto knize použil zavedené konvence, bylo to tím, že dávají největší smysl, ane proto, že vystihují krásu tohoto předmětu. Lidé orientující se podle přírody by se neměli zdráhat přeložit si tyto konvence do jazyka, který je jim příjemnější – ať jsou to banány, či cokoli jiného.

První fází orientace podle přírody je osvojení si pozorovacích schopností. První lekcí vtéto oblasti je, že pozorování není jen oočích. Aikdyž to je oočích, je vtom víc, než co je na první pohled zřejmé.

Pocit napojení

Svět přírody je nudný. Na televizní obrazovce se před námi objeví další chlupatý tvor, zatímco zní monotónní mumlání vypravěče. Loď líně pluje po nekonečné modré vodě pod žhavým anevýrazným sluncem. Posádka hraje karty apotí se únavou. Zokénka sledujeme míhající se jednotvárné stromy. Pak se náhle všechno změní.

Vzduch, který pronikl do auta úzkou mezírkou vokénku, ssebou přinesl nezaměnitelnou vůni moře; blížíte se kpobřeží avaši mysl zaplavují dětské vzpomínky na výlety autem. Nostalgie vás nutí podívat se ven. Vracíte se ke vzpomínkám na písek, který vám skřípal mezi zuby, když jste jedli sendvič. Na chvíli se zahledíte do očí jelenovi. Vrátí vám pohled apoté uteče.

Uslyšíte cáknutí vody; přichází od přídě lodi, ale liší se od ostatních zvuků, které dělá voda. Běžíte sostatními členy posádky dopředu avidíte, jak si ve vlnách upřídě hraje sviňucha. Když se vrátíte zpátky, všimnete si albatrosa, který krouží vysoko nad lodí. Někdo vás varuje, že pokud toho ptáka nebudete respektovat, stihne vás strašlivá kletba.

Prsty nahmatáte dálkové ovládání, když si všimnete podivného tvaru na chlupatém pavoukovi, žlutého symbolu, přesýpacích hodin. Poznáte ten tvar azastavíte pořad, než přepnete na jiný kanál. Ještě stihnete vyslechnout vypravěče, jak nadšeně drmolí očerné vdově ajejím jedu, který vás dokáže paralyzovat audusit. Vysvětluje, že samička má po páření ve zvyku svého partnera zabít asežrat. Zapálí se vám synapse. Vaše představivost začne pracovat. Příroda přestala být nudná.

Časový pres nás nutí ke škatulkování věcí, které vidíme kolem sebe, ale tento zvyk nás odstřihává od bohatých detailů vnašem okolí. Jsme vůči nim méně vnímaví.

Orientace vpřírodě nás nutí znovu prozkoumat způsoby, jakými se napojujeme na své fyzické prostředí, jak jsou naše smysly stěžejní pro účinnou orientaci vpřírodě ajak na oplátku definují naše zkušenosti achápání. Smyslové vnímání je esenciální, pokud se chceme orientovat bez přístrojů. Aje také důležité, pokud nechceme být ochuzeni onějakou vrstvu naší cesty.

Časem začnete při orientaci vpřírodě používat své smysly intuitivně. Kapitán Fanning se náhle vnoci probudil uprostřed Pacifiku, spěchal na palubu anařídil své posádce zastavit loď. Až druhý den ráno si uvědomili, že je tím zachránil před nárazem do útesu asi kilometr od nich. Fanning vycítil blízkost útesu zchování vody.

My, co nejsme slepí anemáme špatné oči, snadno bereme zrak jako samozřejmost. Naše oči zásobují mozek mnohem detailnějšími informacemi, než dokážeme zpracovat, atak dochází kjejich filtraci. Mozek třídí vizuální informace, snaží se vnich najít smysl aumožňuje nám soustředit se na to, co se zdá být nejdůležitější. Tato vlastnost se vypilovala evolucí: mozek aoči začnou rychle spolupracovat, aby zaregistrovaly aidentifikovaly plížícího se tygra, než aby začaly analyzovat barvy nějaké květiny. Je to účinné, ale není to dokonalé, ato ze dvou hlavních důvodů.

Zaprvé je náš pohled na svět předpojatý, často psychologicky, anejspíš ovládaný evoluční nutností. Tyto předsudky se projevují vtom, čeho si všímáme. Například mnohem citlivěji vnímáme tvary než barvy. Všimneme si cesty, která se vine před námi, ale přehlédneme jemnou změnu odstínu po jejích stranách. Tím druhým důvodem je, že už se primárně nestaráme opřežití, takže je často nutné se odnaučit instinktivní reakce na svět, který vidíme. Nemusíme se soustředit jen na vnímané hrozby. Současný přírodní navigátor se musí zastavit, rozhlédnout se apřemýšlet osvém okolí způsobem, jakým to možná nedělali ani naši nejprotřelejší apřírody znalí předci. Máloco je vpřírodě čistě náhodné, ale může to působit složitě achaoticky, takže naším úkolem je tuto složitost studovat ahledat vzorce, které nám poskytnou nápovědu.

Nemusí to být namáhavý proces. Jakmile si zvyknete hledat detaily, tento zvyk vám bude přinášet určité potěšení, jak to zjistil badatel Frederick Cook:

Mraky byly zprvu fialové, ale brzy zachytily závoj barev, které se rozprostřely na nebi nad nimi. Objevila se místečka zlaté, oranžové, modré azelené astovka jejich harmonických směsí sobčasným proužkem, blyštícím se stříbrným páskem, který zdůraznil sytost barev. Přesně ve dvanáct hodin se oddělil jeden zlověstný mrak aodhalil horní okraj slunce.