Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Monika Stehlíková, MBA

Nadané dítě

Jak mu pomoci ke štěstí a úspěchu

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

Jako svou 6819. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Počet stran 160

První vydání, Praha 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-0822-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-0821-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-0512-0 (print)

Všem mimořádně nadaným dětem – aby byly v životě šťastné!

Inteligentní je ten člověk, který myslí flexibilně

a v souvislostech, cítí autenticky a empaticky

a chová se vědomě a soucitně k sobě, k druhým a k přírodě.

„Život je krásný nad tmou. Tmou hustou.

Krásný obličej z tmy dělá světlo.

Ty máš život krásný nad zlostí a nenávistí.

To zlo nesnáší.“

Patrik, 7 let

O AUTORCE

Mgr. Monika Stehlíková, MBA

Monika Stehlíková je terapeutkou nadaných (psychoterapie ACT), lektorkou mindfulness (všímavosti), pedagožkou s osmiletou praxí a autorkou knihy Život s vysokou inteligencí – Průvodce pro nadané dospělé a nadané děti.

Pracuje s nadanými dětmi a dospělými formou konzultací, terapií a vede pro ně kurzy všímavosti. Nejen pro nadané žáky ZŠ a SŠ pořádá workshopy všímavosti a osobnostně sociální výchovy. Její kurz určený pro učitele ZŠ a SŠ v rámci DVPP „Rozvoj pozornosti a všímavosti žáků“ získal akreditaci MŠMT. Ve školách vede kurz „Nadaný žák ve výuce“. Příležitostně píše a přednáší o problematice života s nadáním a o dalších tématech. V metodě mindfulness a v ACT se vyškolila ve Francii a na Institutu pro kontextuální psychologii v Québecu.

Webová stránka autorky www.monikastehlikova.cz.

PODĚKOVÁNÍ

Mezi prvními chci poděkovat doc. RNDr. Omaru Šerému, Ph.D., z Masarykovy univerzity v Brně a doc. PhDr. Janě Marii Havigerové, Ph.D., z Masarykovy univerzity a z Univerzity Hradec Králové za laskavou podporu a odborné posouzení mého textu. Velice si vážím jejich zájmu o toto téma.

Velké poděkování patří také všem nadaným dětem, které mi s důvěrou vyprávěly své příběhy a sdělily svá osobní trápení související se životem s nadáním a vysokou inteligencí. Právě jejich životy a problémy byly mou hlavní motivací napsat tuto knihu. Při sepisování jejich slov – samozřejmě pouze anonymně – jsem si vždy s potěšením vybavovala naše setkání.

Děkuji také dceři Natalii a celé své rodině za to, že mě v mé činnosti podporují.

Jsem velmi vděčná paní šéfredaktorce Kateřině Ščudlíkové za projevenou důvěru a podporu.

Z OHLASŮ

NA KNIHU ŽIVOT S VYSOKOU INTELIGENCÍ –

PRŮVODCE PRO NADANÉ DOSPĚLÉ A NADANÉ DĚTI

„Když jsem si včera konečně zalezla pod peřinu s knížkou, těšila jsem se na ni, ale nevěděla jsem, co přijde po přečtení úvodních stránek. Začala jsem číst báseň ‚Zdravím vás, nadaní‘ a spustily se mi samy od sebe slzy úlevy, že jsem prostě jen svá a mohu si toho vážit… Povolilo napětí, které často cítím v kontaktu s některými lidmi, a najednou jsem si řekla, že snad i 2–5% menšina má naději, že se něco změní.“

M. K.

„Děkuji za vaši knihu, opravdu. Právě ji dočítám. Sice jsem některé její části zalívala slzami, ale byl to pláč nesmírně ulevující. Po tolika letech, kdy si připadám v tomto světě tak osaměle, jste mi ukázala, že tam někde venku jsou lidé, kteří by mi dokázali skutečně porozumět. Už nejsem sama a vše je najednou světlejší.“

I. S.

„Dostala jsem se k vaší knížce s doporučením, že je psaná o mně. Při přečtení jejího názvu se mi do ní po pravdě vůbec nechtělo, protože mi přišlo velice nepravděpodobné, že by se mohla jakkoli týkat mě. Navzdory všemu jsem se, jak už asi tušíte, poznala v každém jejím řádku.“

H. B.

„Dnes jsem si pro ni jela a mám pocit, že je to kniha mého života, a to jsem teprve v první třetině… Konečně chápu víc sebe a také dceru, která jde evidentně ve stejných šlépějích. Jsem nadšená.“

V. V.

„Dočetla jsem vaši knihu Život s vysokou inteligencí, a i když jsem u toho častokrát pustila slzu, děkuji vám z celého srdce za ni. Moc děkuji za vaši práci, ani se nedá vyjádřit, jak moc jste nám pomohla a vnesla naději.“

T. O.

„Vaši knihu jsem zhltla během tří dní, jednoduše jsem se od ní nemohla odpoutat. Zatím to v sobě nechávám pracovat a v podstatě se již týden vnitřně tiše usmívám a vznáším.“

L. Š.

PŘEDMLUVA

Je vždy těžké začít psát druhou knihu v pořadí. Zvlášť když ta první byla pro čtenáře přínosná a v daném tématu v mnohém vlastně přelomová. Logicky každá další knížka bude s tou první srovnávána. Když bude jiná, najdou se čtenáři, kteří by raději našli knihu více podobnou té první, bude-li hodně podobná, zaznějí hlasy, že to už tady bylo a že jen opakuji, co už jsem řekla. Přesto se odvažuji přistoupit k práci na další publikaci, a to především díky vám, čtenářům, kteří jste mě podpořili, ať už osobními zpětnými vazbami – viděla jsem i téměř celou knihu různobarevně zvýrazněnou nebo podtrhanou, slyšela jsem od vás, že některé pasáže jste četli mnohokrát a stále dokola, natolik s vámi rezonovaly –, nebo třeba e-maily, které jste mi psali, a vašimi vyjádřeními na sociálních sítích. Bylo vás opravdu mnoho, kteří jste chtěli po přečtení zareagovat, vyjádřit podporu nebo i poslat doporučení a tipy pro další text. Moc vám za to děkuji. Vaše podpora mi dodala odvahu a velmi si jí vážím.

Tentokrát se zaměřím na nadané děti, na to, jaké jsou, jak vnímají a prožívají, jak přemýšlejí, a pak především na to, co potřebují a co jim pomáhá – a to jak ve výchově v rodině, tak ve vzdělávání ve škole i mimo školu, případně v terapeutické intervenci, pokud je v daném případě nutná.

Ano, je důležité napsat knihu o nadaných dětech určenou pro rodiče a pedagogy, neboť jsou to právě rodiče a na druhém místě škola, kdo má na nadané dítě, jeho vývoj i na to, jak samo sebe a svůj život vnímá, zcela zásadní vliv. Nadaný člověk může prožít spokojený a naplněný život a má pro to mnoho předpokladů – ale pod podmínkou, že příliš netrpěl právě v dětství a že ho takové utrpení nepoznamená nebo nezabrzdí na celý život. A toto utrpení nadaného dítěte vyplývá z nepochopení nebo nerespektování jeho specifik jednak ze strany rodičů a široké rodiny, jednak ze strany školy.

Rodina nadané dítě nechápe, nemá „návod k použití“, není připravena na to, s ním vycházet – takové dítě příbuzné staví do role, kterou jsou zaskočeni, někdy si dokonce myslí, že dítě dělá naschvály, a ono přitom bojuje hlavně samo se sebou a se svojí výbavou, k níž ani jemu nikdo nedal návod. Na druhé straně pak stojí škola, která nevychází vstříc tomu, jaké dítě je, jak funguje a co potřebuje pro optimální vývoj a rozvoj svého potenciálu.

Podstatnou součástí knihy je i tzv. Karta pro nadané děti, kapitola na konci knihy napsaná pro nadané děti samotné, aby mohly samy sebe lépe pochopit. Knihu však mohou číst i nadaní dospělí, kteří chtějí porozumět svému vlastnímu vnitřnímu (nadanému) dítěti.

S laskavým souhlasem rodičů nadaných dětí budu opět čerpat z jednotlivých setkání a z práce s konkrétním dítětem, opět se tedy můžete těšit na zajímavé osudy, příběhy a kazuistiky. Jména budou změněna pro zachování anonymity dítěte a rodiny, ale smysl sdělení bude zachován tak, aby bylo autentické a vypovídající.

Často jsem od rodičů slyšela, že by pro svoje nadané dítě potřebovali – prostě řečeno – manuál, ideálně už v porodnici. Občas jsem se setkala i se vstřícnými a empatickými učiteli těchto dětí, kteří jim chtěli pomoci či je podpořit, ale buď přesně nevěděli jak, nebo na to neměli ve své práci čas a prostor. A právě především pro rodiče a pedagogy nadaných dětí jsem se rozhodla napsat tuto knížku, která si klade za cíl být jim nápomocná v jejich krásné, ale někdy i náročné nebo přinejmenším specifické práci s nadanými dětmi. Knížku si však může přečíst kdokoli z laické i odborné veřejnosti, koho zajímá téma nadání, vysoké inteligence, výchovy a vzdělávání.

Nejprve se společně podíváme „pod pokličku“ myšlení a prožívání těchto dětí, abychom jim dokázali víc porozumět a lépe je přijímat, dále se seznámíme s doporučeními pro podporu dítěte v rodině a rovněž nabídnu pedagogickým pracovníkům konkrétní nástroje a metody pro vzdělávání a komplexní rozvoj těchto dětí.

Kromě svých zkušeností a zkušeností rodin se budu opírat o četné výzkumy a přístupy z oblasti psychologie, psychoterapie ACT, neurověd a metody všímavosti. I když jsem spíše realista-pragmatik vědeckého založení, mohu s čistým svědomím říct, že mnohé tyto klinicky ověřené techniky a přístupy, které se v novém tisíciletí šíří, skutečně fungují a nezřídka dokážou s dětmi udělat hotové zázraky.

Navážu na knihu předchozí, některé informace více rozvinu a prohloubím, jiné poupravím v souladu s nejnovějšími vědeckými poznatky, a především si stanovuji záměr přinést v tématu spoustu nového a dosud nepublikovaného a na základě svých zkušeností stanovit některé nové hypotézy a podněty k dalším výzkumům – knížku tedy můžete vnímat jako svébytný text, který je jen velmi volným pokračováním předešlého Života s vysokou inteligencí.

1ÚVODNÍ SOUVISLOSTI

„Svět má cenu jen díky těm, kteří se vymykají,

atrvá jen díky těm, kteří jsou umírnění.“

Paul Valéry, spisovatel

Okom vlastně bude řeč?

Vposlední době se včeské společnosti zvýšil zájem onadané děti anadání, realizují se vtéto oblasti projekty aotématu se ve veřejném prostoru celkově více diskutuje. Rozumějí ale tomuto pojmu všichni stejně? Arozumějí mu všichni správně?

Pojem nadání si spojujeme svysokou úrovní schopností vněkteré zoblastí. Termín mimořádné nadání pak používáme pro mimořádnou úroveň schopností vcelém okruhu oblastí apři vysoké tvořivosti, udaného jedince opět vporovnání sostatními. Konkrétně například vyhláška MŠMT[1] nadání amimořádné nadání definuje tímto způsobem anepracuje ani spojmem IQ ainteligence.

Jiné přístupy naopak spojmy IQ ainteligence pracují. Za mimořádně nadané dítě je vČeské republice obecně považováno dítě, jehož IQ je 130 avyšší. Některé přístupy definují mimořádné nadání už od IQ 125 (ve Švýcarsku, některé přístupy ve Francii, vBelgii apod.). Ne každý jedinec, který má IQ nad 130, je tzv. mimořádně nadaným jedincem. Mimořádně nadaní lidé mají kromě vysokého IQ (125–130) iodlišné psychické funkce. Mimořádně nadaní tak, jak jsou chápáni podle některých přístupů vanglofonním ifrankofonním světě, nejsou tedy definováni pouze vysokým IQ. Ato, že někdo není mimořádně nadaným jedincem, na druhou stranu neznamená, že není chytrý nebo inteligentní. Můžeme tedy rozlišit:

•mimořádně nadané lidi nebo lidi svysokým potenciálem (IQ > 125/130) spolu se specifičností psychických funkcí;

•VIQ neboli lidi svysokým IQ (IQ > 130) bez specifičnosti psychických funkcí (když bude člověk po mnoho let trénovat například testy inteligence, po nějaké době si může IQ opravdu navýšit ado Mensy vstoupit, tím se ale ještě nestane mimořádně nadaným jedincem).

Ikdyž zatím nepanuje úplná shoda vpojmenování adefinici těchto jedinců, mohu sjistotou uvést, že tato kniha bude pojednávat odětech svysokým potenciálem.

Vyvážená je definice mimořádně nadaných užívaná vBelgii:[2]

„Konkrétně tedy považujeme mladého člověka za mimořádně nadaného, pokud dosáhne celkového IQ 125 avýš nebo dosáhne minimálně skór 130 vjednom ze subtestů a/nebo vykazuje schopnosti výjimečně rozvinuté vjednom ztypů inteligence podle Gardnera (které nemohou být změřeny prostřednictvím testů IQ) nebo prostřednictvím zjištění mimořádného nadání identifikovaného jinými odborníky.“

Ani anglosaský přístup neredukuje mimořádné nadání pouze na samotné IQ[3], ale zahrnuje do něj ještě vysokou míru schopnosti řešit problémy, velkou kreativitu, leadership aumělecké nadání.

Pojmy se různí podle zemí: vtěch anglofonních jsou tyto děti označovány jako gifted (nadaní, obdarovaní), ve frankofonních jako surdoués (velmi nebo vysoce nadaní) nebo ahaut potentiel, přičemž kpojmu haut potentiel znamenajícímu vysoký potenciál (včeštině lidé/děti svysokým potenciálem) se kloní stále více odborníků. Můžeme se setkat ispojmy „dítě svysokými potencialitami“ nebo „dítě sakcelerovaným vývojem“, případně „intelektově předčasně vyvinuté dítě“ zfrancouzského enfant intelectuellement précoce (což se vztahuje kintelektovému potenciálu).

Bohužel stále žijeme vdobě, kdy je pro mnohé nepřijatelné pojmenovávat věci pravými jmény, aproto pojmy gifted / surdoué / mimořádně nadaní vzbuzují nevoli, neboť značí, že se jedná ojedince, kteří jsou vněkterých oblastech schopnější, talentovanější achytřejší než ostatní. Ani mnohým samotným nadaným dětem se nelíbí, když jsou označovány za mimořádně nadané, neboť si nechtějí připadat „výš“ nebo „lepší“, což tyto pojmy indikují. Apojem vysoký potenciál pro označení těchto jedinců má také svoji malou slabinu, neboť může vytvářet jakýsi tlak na úspěch ve smyslu, že když už byl jedinec obdařen vysokým potenciálem, je jeho povinností ho využít ve prospěch společnosti. Mně osobně ale nejde o„slovíčkaření“, ale oto, aby tito atypičtí lidé dokázali žít vsouladu snastavením svých psychických funkcí abyli pochopeni arespektováni ve své odlišnosti, stejně jako jsou respektovány jiné skupiny populace (lidé sautismem, lidé smentálním postižením atd.).

Všechna uvedená pojmenování odkazují kjedinému – ke schopnostem, dovednostem, nadání, případně talentu – azapomínají přitom na osobnost jedince, na jeho specifický způsob myšlení, vnímání aprožívání, na to, že se jedná ojedince sodlišným nastavením psychických funkcí, což pak vyžaduje odlišný přístup.

Zajímavé jsou také dva různé přístupy kmimořádnému nadání. Zatímco jeden považuje za kritérium jen inteligenci vyšší než IQ 130 (tak je to obecně rozšířeno vČR), jiný mimořádné nadání naopak definuje třemi nezbytnými složkami: vysokou inteligencí (IQ nad 125/130), kreativitou[4] avysokou citlivostí[5].

Možná byste na tomto místě čekali, že definice apřístup kproblematice nadaných bude jednoznačný. Takový je současný stav poznání – zatím nevíme oneuropsychologických specifikách nadaných zdaleka všechno – ateprve příští roky adesetiletí přinesou, doufejme, další poznatky. Přesto ale ito, co víme, nám smysluplně slouží ktomu, abychom oně mohli adekvátně pečovat. Tudíž mluvíme-li onadaných dětech obecně, tj. sjistou mírou generalizace, můžeme se setkat sedvěma protichůdnými stanovisky: zatímco jedno znich považuje spojení vysoké inteligence, kreativity acitlivosti za spekulaci, opačné naopak na jejich spojení staví definici iodpovídající péči. To je ale oblast čisté vědy. Vrealitě to vypadá jinak aotom, že existují děti svysokou inteligencí avysokou citlivostí, ti, kdo jsou snimi denně vkontaktu, nepochybují ani na chvíli. Aprotože ijá potkávám mnohem více těch velmi citlivých, případně jinak atypických dětí azároveň dětí, jejichž IQ je vyšší než 125/130, mnohem více kazuistik ivýzkumů vtéto knížce bude právě onich.

Vkaždém případě jsou mimořádně nadané děti, okterých bude řeč, děti, které jsou tak trochu jiné než ostatní děti. Jsou to děti se specifickým kognitivním aemočním profilem. Přemýšlejí jinak, rychleji, intuitivně, divergentně akomplexně. Cítí avnímají intenzivněji. Často jsou jemné arodiče onich říkají, že jsou vhloubi duše dobré aempatické. Vytvářejí si odlišný vztah ke světu, kdruhým lidem iksobě samým. Mají také odlišný vztah kučení avzdělávání. Akromě specifičnosti kognitivní aemoční se unich projevují ještě další odlišnosti, kterým je potřeba správně porozumět, aby tyto děti mohly být lépe pochopeny, více přijímány arespektovány. Za nejdůležitější však považuji, že když mluvíme ointeligenci, nadání atalentu, neměli bychom nikdy zapomenout na daného jedince, tedy na to, že mluvíme především očlověku. Proto také ten důraz na to, aby nadané děti byly spokojené. Inteligence je totiž zčásti vrozená azčásti je záležitostí vývoje dítěte po narození. Proto je tak podstatné, aby nadané děti žily vpodnětném prostředí aaby se cítily spokojeně. Pokud žije dítě – ato platí ipro dospělého – vúzkosti, nepřijetí, nepochopení, strachu nebo depresi, ise sebevětším potenciálem může být jeho současný ibudoucí úspěch aspokojenost vohrožení.

Když se řekne velmi vysoká inteligence, IQ vyšší než 130, setkávám se ulidí velmi často spředstavou, že se jedná ove společnosti vysoce postavené lidi, nejčastěji manažery, akademiky apodobně. To není představa úplně přesná. Samozřejmě že se mezi lidmi sIQ nad 130 nacházejí úspěšní manažeři, vědci ijiní velmi zdatní odborníci ve svých oborech, ale přesto je potřeba toto mínění poupravit. Gibson aLight[6] výzkumem zjistili, že průměrné IQ u148 členů Cambridgské univerzity je 126 anejvyšší skóre bylo 139. Tedy myslet si, že mezi univerzitními profesory najdeme většinu jedinců sIQ nad 130, není vsouladu se skutečností. Stejně tak Matarazzo aS. G. Goldstein[7] zjistili, že průměrné IQ osmdesáti studentů medicíny je 125 (první nejvyšší skóre bylo 149 adruhé nejvyšší 138). Ado třetice Edward E. Jones zPrincetonské univerzity vroce 1982 zjistil, že uvětšiny absolventů vědeckých oborů se IQ pohybuje mezi 110 a120. Kde tedy jednou budou dnešní mimořádně nadané děti? Jak omezit jejich vylučování ze společensky zodpovědných míst? Jak je podpořit na cestě kúspěchu? To všechno si na následujících stránkách objasníme.

Tato kniha pojednává omimořádně nadaných dětech, tj. odětech, jejichž IQ je rovno nebo vyšší než 125/130 – aniž by však důležitost IQ jakkoli přeceňovala – akteré mají specifické myšlení, cítění, vnímání aprožívání, ale pro stručnost ajednoduchost bude pro pojem mimořádné nadání nebo mimořádně nadané dítě používán pojem nadání, respektive nadané dítě. Pokud jde ověk, zahrneme do této kategorie všechny děti od narození až kprahu dospělosti. Je pochopitelné, že některé rysy nadaných dětí, jež budou vknížce zmíněny, platí ipro ostatní děti, neboť inadané děti jsou také děti. Rozdíl pak může spočívat vtom, že unadaných dětí jsou některé rysy avlastnosti intenzivnější abarvitější.

Kdo jsou nadané děti aco potřebují, dobře přibližuje osobní pohled paní Marie, předškolní pedagožky amatky nadaného dítěte:

„Jsem člověk, který pracuje sdětmi, aočekává se ode mne, že budu ‚pomáhat‘ dětem, které mají specifické nedostatky, postiženým. Jasně vidím, že stejný nárok na moji podporu mají iděti nadané, ty opravdové, čisté, sočima otevřenýma, co nezlobí jen proto, že nasávají informace na všech úrovních. Mají na podporu podle školské vyhlášky stejné právo, skutečnost je však zcela jiná. Uvědomují si daleko více než postižení, jsou citlivé amůžeme jim ublížit daleko snáze aony si to vsobě ponesou, aniž by to necitlivý vůbec zachytil. Navíc vím, jak je vnímají ostatní. Téma nadaných má stále ještě obrovské nedostatky, ikdyž jak vím, je vsoučasné době hodně podporováno. Když mám ve třídě jedno či dvě takové děti, mám opolovinu práce méně. Ony vsobě mají přirozený smysl pro spravedlnost, kreativitu ajsou dál než ostatní. Jejich potřeba předávat je přirozená aděti ji přijímají lépe než od dospělého. Jde jen oto, takové dítě poznat adát mu prostor. Je před námi dlouhá cesta, pokud však dojde kpřehodnocení základních otázek týkajících se nejen nadaných, ale vzdělávání obecně, pak stojí za to se po ní vydat. Právě nadané děti nám ukazují, očem by vzdělávání mělo být. Vadí jim hodnocení, neučí se pro známky, ale zhloubi své vlastní vnitřní motivace. Potřebují opravdovou autoritu, tvořivost, hloubku, smysluplnost aindividuální přístup.“

Jaké může být nadané dítě, napoví ukázka charakteristiky osmileté Darji – jak ji jako malou viděla její matka:

Darju už od malička charakterizovala velká zvídavost avysoká živost. Mentální vývoj byl, řekla bych, rychlejší než ten fyzický, protože Darja byla nespokojené auřvané miminko, které chtělo vdaném období umět víc, než mohlo reálně dokázat. Očem věděla, že jí nepůjde, do toho se raději vůbec nepouštěla, takový měla strach zneúspěchu atouhu dělat vše dokonale. Nikdy se nepouštěla ani do věcí, které ji nebavily, jedině to, co ji bavilo, dokázala isvynaložením obrovské námahy dokončit – věci, které bych já dávno vzdala. Písmena začala rozpoznávat od dvou let. Téměř vše, co dělala, dělala surčitou úzkostí, zranitelností aemoční labilitou. Často byla nespokojená – sklenici viděla spíše zpoloviny prázdnou než plnou. Jako malá téměř nevnímala, kdy má hlad, kdy se jí chce na záchod, kdy je unavená apotřebuje zvolnit, kdy se jí chce spát. Měla problémy se spaním ausínáním. Málo vnímala astále málo vnímá svoje tělo. Stím souvisí ito, že ranní hygienu – čištění zubů, česání, mytí –, ale ijídlo aoblékání považuje za zbytečnosti aztrátu času. Nedokáže se na to soustředit aje jí jedno, že má třeba mikinu naruby.

Doma je velmi aktivní, stále něco dělá, vymýšlí nové věci, umí se uvolnit abýt vtipná až důvtipná, bystrá. Vkolektivu je ale uzavřená až depresivní. Vadí jí hluk, neklid apokřikování dětí. Je citlivá na pachy, zvuky asvětlo. Do tří let se stejně starých dětí stranila, nechtěla snimi být, třebaže ony sní kamarádit chtěly; nedokázala pochopit, proč se chovají tak, jak se chovají, avadily jí. Dodnes se ve skupině stejně starých dětí neumí prosadit, ačkoli má velmi chytré nápady ařešení, akdyž je zmíní, připadá jí, že ji druzí nevnímají, jako by tam snad ani nebyla – jako by pro ně byla neviditelná. Miluje učení apoznávání, miluje tvoření všeho druhu, ale nesnáší školu. Ato ikdyž mají velmi dobrou paní učitelku, která se snaží omoderní přístup ametody práce.

Aještě další pohled na nadané děti, od nadaného dospělého, pana Lubomíra:

„Základní rozdíl mezi nadanými aostatními lidmi vidím vtom, že nadaný vidí širší souvislosti než ostatní lidé kolem. Ato je to, co už od začátku jeho života způsobuje nepříjemnosti amůže vést kcelé řadě pokřivených postojů ksobě, ke společnosti nebo až kurčitým psychickým zmrzačením. Pokud se nadaný člověk narodí do svobodného okolí, je více vítán; pokud se narodí do nesvobody, do systému, do pravidel, má zněj okolí strach.

Proč se to děje? Protože člověk, který vidí dále avnímá více do hloubky, se pak vyjadřuje arozhoduje jinak adost často to nabourává zavedený řád věcí okolního světa: rodiny, přátel, třídy ve škole, fungování vpráci atd.

Apřestože jeho vidění, jeho vyhodnocování je obvykle přínosné aznamenalo by vdané oblasti posun klepšímu prožívání života, tak okolí, které to nechápe, nerozumí tomu, má ztakové ‚jinakosti‘ strach. Brání se změnám, které každý nadaný člověk chtě nechtě, vědomě nevědomě do světa přináší. Rodiče ztoho mají strach, učitelé ztoho mají strach, šéfové vpráci ztoho mají strach. Atak to začnou potlačovat, ničit, dupat po tom ve snaze to vtakovém člověku umlčet, protože se vymyká, je neovladatelný, nepochopitelný, nebezpečný pro to, co je, co oni znají, pro jejich pozice, postoje, názory. Vpřípadě učitelů je třeba snadné takto naprosto mimořádně nadané dítě před ostatními zesměšňovat, protože ani učitelé, ani žáci okolo nerozumějí, očem dotyčné dítě hovoří ajak ktomu došlo, neboť jim to nezapadá do toho, co sami znají. Neumějí vnímat tak široké souvislosti, atak je snadné udělat zdítěte terč posměchu.“

Atakto popisuje sám sebe asvůj život nadaný sedmnáctiletý Michal, opět zveřejňuji sjeho souhlasem:

„Vživotě jsem se nepovažoval za nadaného, ba vysoce inteligentního. Nepřemýšlel jsem osobě vtomto smyslu, spíše jsem si říkal, jak můžu být tak hloupý aneschopný. Neustále jsem se podceňoval astále podceňuji vmnoha ohledech. Ve třídě mezi svými příliš nevynikám, neboť nesnesu banální diskuse typu, co si spolužačka koupila za kabelku ado jakého klubu se vpátek moji vrstevníci půjdou opít. Když jsem ve společnosti, kde se mluví opodobných věcech, tak většinou trpím. Jsem víceméně uzavřený člověk, pokud se nemám sostatními očem bavit, přátel mám opravdu málo, protože málokdo mi rozumí, dokonce ani rodiče mi ve skutečnosti nerozumějí. Domnívám se, že jen předstírají porozumění. Setkávám se tedy snepochopením téměř ze všech stran. Odmala jsem samotářský typ aměl jsem jak ve školce, tak ve škole jenom jednoho skutečného přítele. Jako malý jsem si prý nechtěl hrát sostatními dětmi. Ostatně jsem rád sám atrávím čas velmi často osamotě, jen smými myšlenkami, amísto toho, abych se zaměřil na to, co je, apřemýšlel otom, tak neustále přemýšlím nad tím, co by mohlo být. Musím analyzovat všechno kolem mě, až mě to unavuje. Vzpomínám si, jak jsem vjedenácti či ve dvanácti letech přetvořil náš sklep na laboratoř, měl po boku encyklopedii anaivně žil vdomnění, že přijdu na něco, co změní či vylepší svět. Některé děti chtěly být jednoduše popelářem, vojákem, policistou… ajá? Vědcem čili mikrobiologem, protože jsem se tehdy zajímal omikroorganismy, různé bakterie austavičně si onich četl. Když jsem se později dozvěděl ověcičce, jako je Wikipedie, tak jsem se od ní nemohl odtrhnout. Nyní jsem ve svém věku pokročil tak, že mé zájmy spočívají vpsychologii, filozofii, psychiatrii, zajímám se ovesmír, aco více, snažím se psát knihu. Mám toho tolik, že ani nevím, čemu se věnovat dříve. Když má nějaká moje bližší osoba nějaký problém, tak jí jej rád pomůžu vyřešit, udělám maximum pro úspěšnost, dávám celkem hodně rad atěší mě, když dotyčnému pomůžu najít východisko zdaného problému. Byl případ, kdy jsem si před několika měsíci psal sholkou, které je čtrnáct, načež jsem postupně začal zjišťovat, že měla mnoho problémů, kouřila, pila alkohol, měla problémy ve škole idoma ahrozil jí diagnostický ústav. Podařilo se mi ji přesvědčovacími slohy avlastními metodami přimět klepšímu chování na takových cca 70 %. Něco si ksrdci přece jen vzala anapsala mi, že si díky mně amým radám uvědomila nemálo věcí. Přijdu si občas jak nějaký psycholog. To je mi ke všemu 17 let.“

Co je to inteligence? Jak se měří?

„Lidské bytosti disponují nezměrným množstvím potenciálně dostupné intuitivní síly. Ve skutečnosti jsme mnohem moudřejší než náš intelekt. Existuje pro to mnoho důkazů.“

Carl R. Rogers

Mluvíme-li onadaných dětech, tedy odětech, jejichž IQ je vyšší než 125/130, je vhodné si připomenout, co je to IQ aco je to inteligence. Je mnoho pohledů na lidskou inteligenci amnoho definic. Inteligence je definována například jako „obecná schopnost lidí používat rozum: přemýšlet, řešit problémy, učit se, přizpůsobovat se novým životním podmínkám“ (prof. Tomáš Urbánek, ředitel Psychologického ústavu AV ČR).[8] William Stern, americký psycholog, který zavedl termín IQ, definoval inteligenci jako všeobecnou schopnost individua vědomě orientovat vlastní myšlení na nové požadavky, tedy jako duševní schopnost adaptovat se novým podmínkám apožadavkům. Americký psycholog Wechsler, autor dnes nejrozšířenějších testů inteligence, ji definoval jako schopnost jednat účelně, myslet racionálně aúčinně se přizpůsobit prostředí.[9] Huteau aLautrey[10] definují inteligenci jako porozumění, adaptaci aflexibilitu mysli/ducha.

Kurčení inteligence slouží testy inteligence. Rodiče ipedagogové mohou udítěte vypozorovat různé indicie, které by mohly vést kurčení, že se jedná onadané dítě – jako je bystrost, komplikovanost myšlení, předčasný vývoj, zvídavost aj., ale pouze identifikace sestávající ze standardizovanéhotestu IQ azahrnující psychologickou diagnostiku (testy osobnosti, testy kreativity, případně neuropsychologické vyšetření), ato vindividuální formě uklinického nebo poradenského psychologa (vpedagogicko-psychologické poradně), stanoví, že je jedná onadané dítě.

Co je to nadání?

„Génia tvoří jedno procento inspirace a99 procent námahy.“

Thomas Alva Edison

Časté stereotypy onadaných dětech avysokém potenciálu

Dvě skupiny nadaných dětí

Zvídavost

Table of Contents

O AUTORCE

PODĚKOVÁNÍ

Z OHLASŮ

PŘEDMLUVA

1 ÚVODNÍ SOUVISLOSTI

O kom vlastně bude řeč?

Co je to inteligence? Jak se měří?

Co je to nadání?

Časté stereotypy o nadaných dětech a vysokém potenciálu

Dvě skupiny nadaných dětí