Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milena Mikulková

Hlavu mírně vzhůru, ženy!
Vlastní cestou k sebeúctě

Ilustrace Olga Pazerini

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7 234. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Kočí
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odborná redaktorka Šárka Kratochvílová
Počet stran 160
První vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2819-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2818-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0847-3 (print)

Věnování

Mami, kdybys ještě měla možnost přečíst si tuto knížku, věřím, že bys v ní našla moji nevyslovenou touhu najít své ženství v jeho krystalické kráse, půvabu a zranitelnosti.

Denně si tě připomínám, když se podívám na vzpomínkový prstýnek po Tobě. Doprovázíš mě a jsi tak se mnou v mých úvahách, činnostech i lenošení. V mých radostech i nejistotách.

Mami, tato knížka je věnována především Tobě, i když už tady s námi nejsi, jenom proto, že dřív jsem to neuměla. Tak až teď, kdy moje vyznání lásky nese tento papír.

Vzpomínám… měla jsi ráda kytky, zejména ty křehké růžové z tvé zahrádky…a já v nich každý rok znovu a znovu viděla tvoji vnitřní křehkost, půvab, který byl překrytý celoživotní dřinou. Proto i tato knížka je pomyslnou kyticí věnovanou Tobě, všem ženám v našem rodu – v minulosti, v přítomnosti a v budoucnosti. A vím, že bys určitě dovolila, abych pamatovala i na jiné – na ty, které chtějí udělat svět krásnějším místem pro život. Tím, že jsou, tím, jaké jsou, tím, co dělají a tím, kam směřují.

Díky za všechno. S láskou a úctou na Tebe vzpomínám.

Milka

Toto jsem já… Milena

Jsem žena. Žena v tisíci odstínech. A stále tatáž. Žena, jejímž symbolem je vlčí mák.

Vlčí mák je vlastně plevelem. Bez vznešeného původu. Neobyčejně obyčejná rostlinka. V kobercové záplavě těší stejně jako solitér. Roste tam, kde se mu zlíbí, a i na nevzhledných místech může přinést záblesk krásy a dobra. Nejde ho utrhnout do kytice. Je-li zbaven svých kořínků, vadne. Dovolí jen těšit se z momentálního setkání. Nejde si ho přivlastnit. Je tím, kým je, právě tam, kde je.

Nabízí křehkost, která je nepřehlédnutelná. Křehkost, která okouzluje a nutí okolí také k jemnosti. Není jen tušená, skrývaná a tajená. Je vidět. Jako by vlčí mák tuto svoji křehkost povýšil na ctnost. Vystavil na slunci svoji zranitelnost a nebál se, že se mu vymstí. Nehledal stovky důvodů, proč být někým jiným, méně křehkým, méně zranitelným. Ne, protože zranitelnost je otevřenou branou k jeho životu zrovna tak, jako je u lidí branou k druhým lidem.

Vlčí mák je radostným poslem začínajícího léta. Období, kdy je slyšet klokotavá radost, období, kdy jsou ruce vzájemně protkané v lidské vzájemnosti. Léto, kdy si jak květiny, tak lidé libují v jakési lehkosti, otevřenosti a radosti. Vlčí mák nelze přehlédnout, přesto jednoduchý kvítek, který třepotavými okvětními lístky s lehkostí reaguje na každý závan. Ohýbá se pod sprškami letních bouřek, aby se znovu narovnal, nechal oschnout stopy předešlé námahy, která nic neubrala na jeho křehkosti.

Vlčí mák kromě své křehkosti skrývá i jakousi tajemnou nezdolnost. Tichou, vytrvalou sílu, možná nepředpokládanou, nevykřikovanou, netušenou. Vnitřní sílu prověřovanou právě letními bouřkami nebo neopatrným šlápnutím lidí, kterým jeho křehká krása nic neříká. Křehkost a nezdolnost, dvě slova, jež v sobě skrývají dvě protichůdné síly. Ani jedna nemá potřebu umenšovat tu druhou. Ba naopak, jedna druhou umocňuje v její pravdivé opovážlivosti. Není třeba ji kamuflovat, skrývat, přehrávat. Dvě síly, které jsou v přátelském vztahu. I když stojí v protikladu, neoslabují se, ale jedna druhé propůjčuje život v jeho síle. Síle zranitelnosti i síle odolnosti. Protiklady, které tvoří harmonický celek. Toto vlčí mák vysílá jen tím, že je. Jen tím, kde je.

Když vlčí mák odkvete a ztratí svoji přitažlivost, nastupuje jeho další etapa. Zůstane makovice plná drobných zrníček. Její krása už je jiná. Láká svým skrývaným tajemstvím. Skrývá něco, co může přinést užitek i mnohem, mnohem později.

Vlčí mák mám ráda z mnoha důvodů. Je mým symbolem a snad i životním programem. Vše, co jsem popisovala o vlčím máku, jako bych zároveň psala o sobě.

Mým čtenářkám a snad i čtenářům

Ženám s ženami může být dobře. Umí si vytvořit krásno, pohodovou atmosféru sdílení, zážitků, kdy se vzájemně poslouchají, povzbuzují, smějí, někdy jen mlčí… a ani mluvit nemusí. Jsou spolu a to stačí. Někdy kratince a jindy celé hodiny. Možná to znáte, možná ne.

Já, stejně jako mnoho dalších žen, se snažím porozumět životu skrze příběhy. Příběhy nás samotných nebo jiných. Slyšíme je a jako by nám někdo mluvil z duše. „To není možné, vždyť to je přece o mně!“

Podnětem této knížky byly rozhovory. S kamarádkami, klientkami, posluchačkami. Jedna z nich si dokonce dala tu práci, že mi řadu svých otázek sepsala: „Mili, když budeš psát, budu ráda, když najdu odpovědi na tyto otázky.“ Můj vzkaz: „Jani, snad se mi to podaří.”

Stačí si jen představit, že sedíme spolu s dalšími ženami v příjemné a útulné kavárničce (jednu takovou jsem navštěvovala moc ráda, sedla jsem si do pohodlného křesla, vytáhla dopisní papíry dekorované vlčím mákem a ručně psala dopisy, byl to báječný relax!) a dovolíme si být jen tak, bez spěchu, bez stresu, bez nervózních pohledů na hodinky. Vychutnáváme voňavý šálek kávy. Posloucháme bez potřeby zasahovat do dění, nebo naopak sdílíme své zážitky, své radosti či trápení. A máme posluchačky, máme někoho, kdo je tam pro nás, právě tady a právě teď.

Pokusím se z mnoha stovek setkání vybrat ta, která vystihují záměr této knihy – posunout nás k sebeúctě. Podělím se o zajímavé příběhy, ve kterých možná najdeš i kousek toho svého. Mým cílem je posílit nádheru ženství. Nastínit cestu, jak se stát jedinečnou, laskavou k sobě i k druhým, s vědomím vlastní hodnoty. Báječné, že žena je pokaždé jiná. Svá. Někdy romantická s křehkou duší, jindy s jasnou představou, disciplínou a výkonem. Proč ne? Vždyť na začátku není forma, která odlévá ženy podle jedné šablony. Právě to činí svět krásným – je osazený neopakovatelnými originály – lidmi.

Díky těmto setkáním jsem měla možnost nahlédnout do stovek příběhů žen, které v sobě skrývají radosti, touhy a sny protkané realitou, někdy příjemnou, jindy bolavou. Jaké ženy skutečně jsou? Jaké mohou být a čím se to stane? Co hledají, čeho se obávají a před čím utíkají? Kdy jsou spokojené a šťastné?

Otevíráš-li tuto knihu, pak je to jako bychom měli možnost sedět společně v naší fantazijní kavárničce. U našeho stolku je ještě volné místo, možná právě pro tebe. Pojď a přisedni si… Možná právě ty našemu povídání porozumíš, možná právě ty se svou zkušeností přineseš to úlevné: aha!

Úvod

Pro svoji tvorbu jsem si dala název ediční řady Hlavu vzhůru… Poselství naděje, inspirace ke změně, k hledání životní cesty a vize, dodání odvahy a povzbuzení. Když jsem avizovala název této knihy, obvykle jsem dostávala stejnou otázku: „A proč zrovna v knize určené pro ženy stačí hlavu mírně vzhůru? Proč ne naplno?“ V každé kapitole, v každém tématu mám stále na mysli, jak utkat pro ženy (a třeba i pro ostatní čtenáře) vysvětlení šité na míru. Že žít s hlavou mírně vzhůru je tak akorát. Má to svůj smysl, hluboký smysl, a snad se mi podaří každou kapitolou odkrýt kouzlo tohoto životního postoje a přístupu.

Během celé knihy patrně nezapřu, že téma ženství se mě bytostně dotýká. Jsem hledačka svého ženství. Snad rozumím světu mužů více než světu žen. Miluji řád, tabulky, odrážky v textu. Baví mě analyzovat, experimentovat. Prý toho doma moc nenamluvím, a když už, tak jsem spíše strohá a mluvím v holých větách. Miluji rychlou jízdu, kdy jsem raději řidič než spolujezdec. Nechtěla jsem být princeznou na hrášku, ale fascinoval mě Robinson Crusoe. Neumím se rozněžnit nad volánky a růžovým porcelánem. Faktem ale je, že poslední stranu v novinách s tématem sport jsem snad ještě nikdy nečetla. A moji blízcí vám také mohou potvrdit, že neumím číst v mapách, dokonce i navigace to má se mnou těžké. A návody? Nepřečtu víc než dva řádky, a pak se ztrácím. Mám na to své lidi (a díky za ně, nepřežila bych v dnešním technicky vyspělém světě).

Možná si hned v úvodu kladete tutéž otázku, co já: Kdo skutečně jsem? Jsem to neidentifikovatelné „něco“, co by odpovídalo dnešnímu trendu? Ne, to skutečně ne. Možná ve vás, ale i ve mně, někde hluboko ve mně žije svým nesmělým životem naše touha být ženou – půvabnou, inspirativní, krásnou, moudrou, dobrotivou, trpělivou, oddanou, ale i smyslnou, nespoutanou, divokou a tajemnou. I já chci být ženou, i když už mám stříbrné vlasy, i když si uvědomuji, že jsem blíž svému konci než začátku. Přesto, nebo možná právě proto, chci objevovat spolu s vámi to krásné, proč jsou na světě ženy, proč jsou takové, jaké jsou, a jaký to má smysl.

Při psaní knihy jsem si uvědomila obtížnost nalezení takové formy, která je pro ženy přitažlivá. Když jsme tak rozdílné, některé výkonově zaměřené, že by jim leckterý muž mohl závidět, jiné obdařené mimořádnou krásou a půvabem, další, jejichž hlava pobrala několik knihoven světa a na prkotiny nemají kapacitu. Jak se trefit, abychom se potkaly? Abychom se třeba naladily na společnou vlnu a nechaly se unášet oceánem, který má název Ženství.

Budu ráda, pokud se pro vás i pro mne stane tato kniha jakýmsi pohlazením, povzbuzením a poděkováním. Za důvěru, se kterou se na mne obracely ženy, za naději, že společně objevíme ten „kód spokojenosti“, kdy se jim a snad i mně vrátí životní jiskra, vnitřní klid, odvaha jít dál s větší lehkostí a porozuměním sobě. Co myslíte, mohl by to být i účel této knihy? Přiznám se, že sama za sebe bych si to moc přála.

1.Ženy ženám

Už odnepaměti platí, že žena se stává ženou vlivem společenství jiných žen, zrovna tak jako muže ovlivňuje zase společenství mužů. Opíráme se ojejich zkušenosti akvality, abychom objevily ty své, jedinečné, prostě naše.

Při jednom setkání seženami jsem se podělila opříběh klientky, která se ocitla vsituaci, kdy nevěděla, jak dál. Obrátila se na mne vzoufalé snaze vymanit se ztohoto začarovaného kruhu, kdy se jí život drolil pod rukama. Pokusím se shrnout její životní situaci. Manžel ji opustil, dcera odešla spřítelem, syn vycestoval na rok do zahraničí, podstoupila operaci kyčlí, začaly docházet finanční rezervy. Když jí praskl přívod do pračky avytopila sousedy, měla pocit, že to byla poslední kapka, pomyslná iskutečná. Pohár odolnosti přetekl. Když jsem přiblížila příběh této ženy, vyzvala jsem účastnice, zda by byly ochotné této ženě napsat něco, co by ji vdané situaci povzbudilo, co by potřebovala slyšet. Měly omezený čas deset minut aomezený rozsah ne víc než deset řádků. Psaly dopis, bylo patrné, že je příběh ženy zaujal. Psaly formou dopisu své povzbuzení. Když skončily, měla jsem pro ně ještě další dva úkoly: Prosím, podepište se: Tvoje nejbližší přítelkyně adoplňte svoje jméno. Po menší odmlce dostaly poslední pokyn: Prosím, do oslovení napište: Moje milovaná… adopište svoje jméno.

Bylo zajímavé sledovat reakce žen. Některé jako by litovaly ztraceného času, že to psaly zbytečně, jiné se rozplakaly adalším přelétl po tváři úsměv. Když jsme měly možnost sdílet své pocity, dospěly jsme ke zjištění, že jsme nastavené na podporu apomoc druhých lidí mnohem více aodhodlaněji než podpořit sebe. Nevzdat to se sebou. Neopouštět se.

Celou knihou chci táhnout nit, jež představuje jeden prastarý zákon: miluj druhé tak jak sebe. Taková drobná věta na úvod: Buďme dobré samy ksobě. Buďme dobré samy ksobě, abychom uměly být dobré kdruhým.

1.1Žena ženě andělem

Pokud se podaří sestavit skupinu žen tak, aby se spolu cítily dobře, mají možnost zažít neuvěřitelné, alespoň na chvíli vsobě probudit onu dívenku, která se někam schoulila, aby zvládla nároky každodenních povinností. Programy typu ženy ženám nabízejí možnost oddechnout si, uvolnit se, zažít dobrodružství, anebo také být jen tak anezažít nic. Ticho. Postradatelnost. Zkrátka, chybí požadavky, nároky aokamžitá vyplnění inevyslovených přání.

Spartou žen jsme se odvážily sjíždět Vltavu. Postupně se ztoho stala tradice, ale první akce měla své výjimečné postavení. To, co jsme společně zažily, se vrylo do paměti svou nesmazatelnou stopou. Už samotný přejezd, kde nám posloužil manžel jedné znás, předznamenával něco nadstandardně zajímavého. Když si pánové– naši manželé– podávali zprávy, zmíněný muž sdělil: „Člověče, když jsem je všechny nasoukal do auta isjejich výbavou, nevěřil jsem, že je ty rafty uvezou. Ana zpáteční cestě jsem ani nezapínal rádio, potřeboval jsem božský klid, protože zcesty tam mi šla hlava kolem. Do té doby jsem neměl tušení, že je možné šest hodin vkuse mluvit– ajde to, ajedna přes druhou“. Jediná zkušená vodačka byla Anička. Dvě další už na vodě byly anás šest ostatních vodáctvím nepolíbených, ale sobrovskou touhou vystoupit zkolotoče povinností. Výbuchy smíchu, přísliby dobrodružství– to bylo něco, co nás vrhalo zpět do dětských let, abylo to báječné. Zažily jsme týden téměř nepřetržitého smíchu. Týden naprosto bezpodmínečného přijímání bez ohledu na dovednosti potřebné kvodáctví. Týden zapomenutí na pracovní icivilní život. Týden překvapení– když jedna znás na rady svých synů (zkušených vodáků) strávila týden vlodi spohorama na nohách– protože: „Kluci říkali, že…“ Až doma se dozvěděla, že si zní vystřelili. Nebo když těsně před Jelení lávkou vzoufalství voláme: „Aničko, co teď máme dělat?“ Aona nás sledovým klidem usadí: „Teď už nic!“ Přežily jsme. Byl to týden vzájemného poznávání zúplně jiné strany.

Vnedávných dobách se ženy setkávaly při společné práci, zájmech, možná dokonce ijen tak. Zejména vzimních měsících, aby společně pracovaly, apřitom si předávaly své poznatky, životní zkušenosti asamozřejmě informace odění, pikantnostech odruhých. Něco podobného si pamatuji ijá ze svých dětských let. Měla jsem možnost se takových pracovních setkání účastnit abylo to čímsi zvláštní, tajemné anepřenosné.

Vmoderní době se dostalo sdílení především na sociální sítě. Je to jakási novodobá podoba tolik potřebného mezilidského kontaktu. Je-li doplňkovým jevem, pak proč ne. Je-li jedinou formou kontaktu sjinými lidmi, pak pravděpodobně nenasytí tu základní lidskou potřebu sounáležitosti. Přesto je možné říct, že propojily mnohé, kteří by se jinak nepropojili avkontextu žen, které část svého života tráví sjistým omezením kontaktu (třeba během péče oděti) je to jeden ze zdrojů, jak být zapojená vdění, budovat arozvíjet komunitu, vzájemně se informovat, sdílet, radit– zkrátka to, co se kdysi dělo vosobním kontaktu, se přeneslo do virtuálního prostoru. Anejedny webové stránky, profily na sociálních sítích vsobě nesou potenciál komunikace apodpory vduchu motta ženy ženám.

Vdnešní době, kdy dochází kmnoha individualizovaným činnostem, se přirozené společenství žen stává spíše raritou. Na tuto potřebu zareagovaly vznikem různé kluby maminek, mateřská centra, cvičení pro ženy, vposledních letech ženské kruhy amnohé další aktivity. Ty odpovídají na potřebu žen být spolu. Často se skupinky žen setkávají pravidelně vkavárně. Na přirozené potřeby nelze jen tak zapomenout, ozvou se samy, akdyž je zaslechneme, není nic lepšího, než vyhledat společenství žen podle vlastního založení apriorit. Možná se ozval jakýsi pradávný společenský pud, kdy ženy vkmenech měly na starosti společné vytváření zázemí, společnou péči oděti aspolečné rituály. Vposledních letech dochází ikrealizaci společenských akcí pro ženy ve smyslu konferencí. Ať už se jedná oženy zbyznysu, ženy, které spojuje zájem oesoteriku, ženy zcírkevních společenství– zkrátka vznikla poptávka ana to reaguje nabídka, široká napříč věkovými skupinami, zájmy aprofesemi.

Nedávno jsem měla možnost účastnit se konference pro ženy. Do té doby pro mne zcela nová zkušenost. Přestože jsem se ve své práci pohybovala převážně vkolektivu žen, nemohu říct, že by mi tento způsob koexistence vyhovoval. Setkávala jsem se se soupeřivostí, nepřejícností, nevyzpytatelností až nečitelností. Stouto výbavou jsem jela na víkendové setkání žen, kterých se sešlo okolo sto šedesáti. Atehdy jsem musela notně poopravit své vnímání žen. To, sčím jsem se při této akci setkala, mi vyrazilo dech. Naprosto jsem to nečekala. Viděla jsem koncentrovanou ženskost, vzájemnou podporu asouznění, směs půvabu anadšení. Byla jsem okouzlená. Do té doby jsem měla kženám spíše rezervovaný přístup, možná proto, že mne zkušenost vyškolila kostražitosti. Tady jsem zažívala uvolněnost, jemnost až něhu, která se projevovala vúsměvech žen, vjejich chůzi. Přijely, aby načerpaly. To bylo znát vkaždém okamžiku. Posílit svoji sebeúctu, podtrhnout svoje ženství aodpočinout si odpermanentní zátěže. Pouhé tři dny aobrovsky proměnily mé pojetí ženství, síly ženských skupin avzájemného obohacení.

Co znamená žena pro ženu? Může mezi ženami existovat přátelství? Přestože se vdnešní době na přátelství žen pohlíží více přes jejich párové sexuální soužití, chtěla bych zaměřit pozornost na sílu vzájemné ženské podpory bez sexuálního podtextu. Včem se mohou ženy vzájemně podpořit ajak se to dělá? Jak nasytit vlastní zdroj ženství skrze setkávání se ženami? Teprve zkušenost, kterou jsem popsala výše, mi umožnila tyto zdroje objevovat, podporovat avyužívat.

Zážitek ze setkání sženami mne inspiroval ktomu uspořádat podobnou akci pro své klientky, přítelkyně aznámé. Stačí víkend amůže jít opřevratnou událost ve vlastním životě. Adalší setkání mi pomohlo uvěřit na zázraky. Mnou pořádaná konference pro ženy proběhla vkomornějším duchu. Cílem bylo poskytnout ženám nejen relaxaci, ale ipodněty kosobnostnímu rozvoji. Večerní program se stal prostorem pro sdílení. Knezapomenutelné události došlo hned druhý večer. Hosty byly matka adcera. Každá ze svého úhlu pohledu popisovala jejich společný příběh. Umožnily nám nahlédnout do období, kdy vážně onemocněl syn– bratr ajeho život po třech letech úporného boje snemocí vjeho necelých sedmnácti letech končil. Máma sdílela své prožívání, své boje, své strachy, ale také uzdravující moc víry dodávající sílu zvládnout to nejtěžší, co může mámu potkat– propustit své dítě do smrti. Bylo to smutné, bylo to silné, ale zároveň jaksi očišťující. Pak se dostalo na otevřenou zpověď dcery– sestry tohoto nemocného chlapce. Bylo jí necelých šestnáct let, když se dozvěděli jeho diagnózu. Zpočátku šok. Pak jej vystřídala neúnavná snaha nepřidávat rodičům starosti. Jet na plný výkon, skoro jako za dva (když bráška už nemůže). Abnormální nasazení, tlak na výkon, konfrontace skonečností asmrtelností, ale také se strachem, bezmocí anespravedlností ji přeměnily na stroj smechanickým fungováním. Na jednu stranu prožívala pochopení, soucit, lítost, na druhou stranu hněv azávist. Veškerá pozornost byla věnovaná bratrovi. Náročné období, kdy se rodiče střídali při pobytu syna vnemocnici, přispělo kjejímu pocitu osamělosti. Když tato mladá žena vypráví svůj příběh, je jí čtyřiadvacet let. Těžké období na ní zanechalo jeden velký šrám. Od svých sedmnácti let neměla menstruaci. Chvíli bylo ticho, dokončila svůj příběh aasi sami uznáte, že takové sdílení nejde odměnit potleskem. Zcela intuitivně jsme si všechny stouply do kruhu, propojily se chycením kolem pasu azačaly se pohupovat tam azpět. Tam azpět. Zúst bylo slyšet jen jemné, téměř neslyšené broukání. Jakoby ukolébavky, jakoby zklidnění po náročném dnu nebo těžkém snu. Jak máma, tak dcera se mohly opřít anechat se pohoupat– mateřsky, žensky, lidsky. Sobrovským pochopením, soucitem apocitem sounáležitosti. Postupně se osmělilo více žen. Ponořily se do klidného proudu ženské blízkosti anechaly se pohoupat opřené ozástupce ženského pokolení, které nabíjí, které posiluje akteré snoubí křehkost anezdolnost. Slzy soucitu auvolnění zaplavily avlastně vyplavily zmnohých znás pomyslnou nezranitelnost, ženskou tvrdost aracionalitu. Tím však zázrak neskončil. Ještě ten večer mi tato mladá žena napsala SMS: „Mili, něco se děje, začínám špinit!“ Aráno přišla ke snídani jaksi zvláštně proměněná. Setkaly jsme se pohledem aona jen lehounce přikývla. Když jsme se míjely, šeptla: „Mili, po osmi letech menstruuju,“ azáhadně se usmála. Co se to stalo? Čím se to stalo? Co popustilo stavidla ženství? Od té doby věřím na zázraky. Akdyž mi před dvěma lety poslala fotky, že se vdala, že je těhotná ateď jak báječného má kloučka, zaplavuje mne obrovská vlna vděčnosti. Když to shrnu do dvou slov– je to dar „žen ženám“. Nechci popírat vyšší moc, ale chci věřit, že odzátkování má na svědomí sdílení acitlivá ženská podpora.

Po období, kdy jsme jednoznačně dali přednost technice, podlehli výdobytkům moderních technologií, se znovu vracíme kněčemu, co nás dělá lidmi. Můžete sledovat spousty aktivit, kde se snažíme vzkřísit svoji podstatu, kterou žádné technologie nenahradí. Lidskou vzájemnost, spolupatřičnost apodporu, díky které objevujeme druhé, ale především sami sebe. Formují se skupiny pro muže, skupiny pro ženy. Nacházíme jednoduchost života vjeho přirozenosti. Zjišťujeme, že technologie umí zkrátit vzdálenosti, ale neumí vytvořit blízkost. Od toho jsme tady my, lidé. Každý se svým příběhem, se svou touhou ipoznáním.

Možná nastal čas vylézt zpohodlných ulit– soukromých kinosálů, soukromých plováren, soukromých tělocvičen, soukromých divadel, galerií akoncertních síní. Možná pamatujete, že před starými domy byly lavičky, kterými domácí zvali na posezení své známé nebo kolemjdoucí. Co když nastal čas obnovit tu prazákladní sounáležitost lidského druhu?Pomyslně si znovu sednout před dům apozvat někoho na kus řeči? Pak bychom pravděpodobně rádi opustili chatovací místnosti, podělili se osvé zážitky naživo, ane výhradně přes sociální sítě, potěšili se společně nad fotkami místo jejich anonymního vyvěšení do virtuální galerie. Možná to zní nostalgicky, možná až staromilsky, ale mám příležitost denně poslouchat příběhy lidí, ve kterých společným jmenovatelem je osamělost uprostřed davu. Vyhladovění navzdory nadbytku. Bezcílnost navzdory nejpřesnějším navigačním systémům. Nuda, kterou nemůže vyhnat ani sofistikovaný zábavní průmysl. Citová vyprahlost, která drtí malé ivelké, přestože láska je přítomná ve všech reklamách, písničkách apodbízivých filmech. Chceme chytit štěstí auž ho nikdy nepustit. Jako lidé ale hledáme něco víc, hledáme smysl všeho toho snažení.

Dodnes se sjakousi zvláštní radostí vracím ke konferenci, kde jsme měly vrámci programu zajištěné proměny– péči kadeřnice, vizážistky afotografky. Vzájemné oceňování, povzbuzování adojatý údiv proměněných byl nádhernou odměnou za tento báječný servis. Fotografie zvěčnily proměnu ženy nejen zvenčí, ale hlavně to, co se vní probudilo vevnitř. Sebepřijetí. Vděčnost. Radost. Radost ze sebe, doprovázená slovy: „Holky, já jsem si nikdy nepřipadala hezká, ale teď…já jsem krásná.“ Zážitek, který rozhodně ovlivní nahlížení na sebe. To, že to nevydrží na každý den, není až tak podstatné. Ženy měly možnost setkat se svlastní krásou– apotkaly se. Už nikdy na toto setkání samých se sebou nezapomenou. Akdyby náhodou ano, fotografie jim to připomenou.

Jako ženy máme touhu najít harmonii bytí, zkrášlit tento svět, obdařit ho svým půvabem avůní. Jde to! Dokonce bez velkých investic apromyšlených strategií. Stačí být Ženou. To je vše.

1.2Žena ženě nepřítelem

Každá znás má sženami své zkušenosti, jak dobré, tak horší. Hledala jsem pro tuto stať příhodný název– Žena ženě třeba čertem, čerticí, ďáblicí, čarodějkou, problémem… ale asi nejvíce vystihuje právě slovo nepřítel. Ať už si dosadíte za jednu ženu svoje jméno aza druhou jméno někoho, kdo vám zkomplikoval život, pak asi porozumíte, co je tím myšleno. Že mezi ženami je kromě možnosti souznění, podpory avzájemné přejícnosti iprotichůdná tendence. Aotom, že tyto vztahy mohou být hodně vyhrocené, svědčí zase desítky příběhů zporadenské praxe. Ať jde odceru amatku, otchyni asnachu, osestry, ošvagrové, omanželky amilenky, okolegyně či bývalé kamarádky. Zkrátka vženách dřímá nejenom jejich andělská stránka, ale také ta temná, stínová, která je schopna proměnit jinak milé stvoření vběsnící bestii.

Na některé typy vztahů mezi ženami vznikají dost nepříjemné vtipy. Vztahy jsou vnich popisovány jako nesmiřitelné, neslučitelné, nežádoucí. Škoda, protože obě strany vede kjejich chování paradoxně láska kjednomu objektu– muži.

Co ženám na druhých ženách tak vadí? Co se vnich aktivuje za atomovou sílu, která má moc ničit vše živé? Jejich životní pohodu aspokojenost? Jako by jedna druhé ubírala prostor pro život. Jako by jedna druhou okradla ojejí hodnotu. Jako by jedna druhé odpírala její dovednosti. Říká se, že nic ženu nepotěší víc, než když kamarádka přibere onějaké kilo navíc, když se její sokyni nedaří, když zvítězí vledasčem nad druhou ženou.

Třeba vmalichernostech, ale přece jenom– být vněčem lepší je povzbuzující. Setkala jsem se stím, že ženy se na smrt nenáviděly, protože surfinie voknech jedné byly bohatší než druhé akolemjdoucí ženy se zastavovaly auznale pokyvovaly hlavami. Anebo že česnek sousedce vylezl dřív, ikdyž ho sadily ve stejnou dobu. Umíte si představit, jaké neštěstí se vyvine ztoho, že potkáte jinou ženu ve stejných šatech? Ato ani nemluvím otom, když muž dá přednost vám před jinou ženou. Tyto temné síly ničí nejen okolí, ale ženu samotnou. Jako by docházelo kproměnám ve stylu Jekyll aHyde vženském podání.

1.3Kdy se ženy cítí ohrožené nejvíc?

Když cítí, že nebudou milované, když nebudou mít koho milovat nebo se budou muset odotyčného dělit sněkým dalším. Dále, když jim někdo dá najevo, že nejsou dost dobré– vjakékoliv oblasti. Když dostanou najevo, že nejsou dost krásné, dost pracovité, dost hodné, dost…dost… dost… doplňte si, co uznáte za vhodné. Sociální sítě existovaly vždy. Jen měnily svoje teritorium arádius dopadu, strategie, nástroje, svoje technické vymoženosti. Podstata však zůstává stejná. Ostatní ženy amožná imuži jsou největšími odborníky na váš soukromý, pracovní, milostný život azdraví. No není to tak idnes? Vyvěsíte například fotku zdovolené. Téměř rychlostí blesku máte možnost dočíst se spoustu zajímavých hodnocení, podnětů azaručených rad. Například: že vdané destinaci je možné zažít to ato anavštívit takové atakové zařízení, nebo že takové destinace už nejsou vkurzu, že byste rozhodně měla zhubnout, protože stakovou figurou vylézt na pláž je fakt troufalost, že vaše plavky jsou totálně nemožné, zda neuvažujete oplastice prsou aliposukci, ata celulitida je fakt odpuzující. Jiní si všimnou toho, že váš chlap stojí za hřích, ajiní jsou zas toho názoru, že by měl trochu víc sportovat, ano, aty ponožky vsandálech svědčí ovašem módním buranství. Jo avaše děti? Měli byste jim dát více volnosti, nebo také jsou příliš rozjívené, měli byste je více držet na uzdě. Ajestli jste použili ten aten přípravek sfaktorem 50, který je pro dětskou pokožku šetrný. Avšimněte si, kolik je na pláži střepů, proč si dopředu nezjistíte, zda je to pro děti vhodné místo, to ony by nikdy tak nezodpovědně nejednaly. Jste strašní rodiče amatka flink. Amáte to! Spousta komentářů, spousta dobrých rad aspousta zbytečných řečí.

Vdobě sociálních sítí máte postaráno ookamžité zasvěcené hodnocení ne jednoho, ale mnoha lidí, kteří vás třeba vůbec neznají, minimálně prostřednictvím symbolů, lajků ajindy sdoprovodem zasvěcených komentářů.

Přiznám se, že je mi docela líto informační potopy, která nás zaplavuje přes moderní technologie. Nevím, jestli nám přidává na klidu, nebo ještě více zneklidňuje. Informovanost je skutečně nutná, to vůbec nepopírám. Ale potřebuje dosednout na nějaký základní fundament, který je ukotvený. Informovanost, která je pro daného člověka zásadní, vybavuje ho stabilitou. Pak zjišťování nových informací rozšiřuje jeho obzory, nabízí mu možnosti avarianty náhledu na danou věc. To, co dnes spíše lidem ubližuje, je obrovská názorová roztříštěnost, která však nasedne na nejistotu příjemce. Jenom malý příklad zoblasti výchovy. Jsou směry, které glorifikují svobodu dítěte aprosazují, že dítě nejlépe ví, co, kdy ajak potřebuje azdospělých dělá pasivní, nekompetentní austrašené rodiče. Do toho prosákne názor, že děti skutečně potřebují hranice arodiče ajiní dospělí jsou povinni dětem tyto hranice nastavovat, učit je tyto hranice respektovat azároveň vymezovat. Pak se zase objeví nějaký výzkum, který potvrdí, že děti jsou vůči výchově imunní, protože až 70 procent je ovlivněno geneticky asociální dědičností. No apak se vtom vyznejte, když máte jeden skutečný záměr adobrý cíl: být dobrým rodičem aze svého dítěte vychovat dobrého člověka.

Pak se vynoří další oblasti, ve kterých se zaručeně objeví protichůdné názory. Očkovat, nebo neočkovat? Do jakého věku dítě kojit, akdy už je to přes čáru? Pořídit dítěti chůvu, která je profesionál, nebo se postarat sama? Zůstat stímto partnerem, nebo se raději rozejít? Dát si tuto kérku, nebo jinou, nemá ji už hodně lidí? Akdy jít do zaměstnání, nebo jak dlouho vlastně zůstat doma? Nasadit veganskou nebo bezlepkovou stravu? Kočár, nebo šátek? Rozlišovat holčičky od kluků, nebo neovlivňovat? Kolik kroužků dítě zvládne, nebo nechat ho růst jak dříví vlese? Uspávat, nebo ho nechat vyřvat? Proč dal někdo palec dolů umé proměny, která mě stála neuvěřitelně moc peněz? Co se mu na tom nelíbí?

Rozhodně dostaneme dostatečnou zásobu podnětů pro osobní rozvoj od esoterických směrů až po byznys modely. Do toho tichý umírněný hlas „hlavně buďte šťastni! Dívejte se na svět pozitivně atěžkosti se rozplynou.“.

Je vám to povědomé? Lhostejno, na které straně barikády stojíme. Vkaždém případě žijeme vchaosu, který nepřidává na klidu, pokud nejsme zrovna příkladem stability avyrovnanosti.

Dříve se komentátorky života jiných nazývaly drbny, klepny, teď mají jiný status. Jsou to přátelé aveřejnost na sociálních sítích. Aže má tato skupina neuvěřitelnou moc, by mohly dosvědčit tisíce lidí. Dopad může být podobný, jen vdaleko větším rozsahu. Dříve měla klepna okruh podobně zaměřených žen, které měly právo na informace, teď si informaci vezme, kdo chce, audělá sní, co chce.

Jeden znejvětších problémů nastává, když se sociální sítě, emaily, SMS stanou důkazem selhávání, důkazem zrady, předmětem vydírání. Když někdo vdobré víře, že pomůže, přispěchá na pomoc spodněty, smateriály, které usvědčují nebo obhajují.