Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sarah Winmanová

Slunečnice

Z anglického originálu Tin Man vydaného nakladatelstvím Tinder Press v roce 2017 přeložila Petra Diestlerová.
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Návrh obálky a sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 6875. publikaci.
První vydání, Praha 2018, 200 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod.

Copyright © 2017 Sarah Winman
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-247-3102-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-3103-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0765-0 (print)

Pro Roberta Caskieho
a pro Patsy

„Už nyní cítím, že mi udělalo dobře jet na Jih,
abych dokázal lépe vidět Sever.“

Vincent van Gogh

v dopise bratru Theovi,

květen 1890

1950

Když už Dora Juddová vůbec mluvila o tom večeru tři týdny před Vánoci, říkala pouze, že obraz vyhrála v tombole.

Pamatovala si, jak stála na zadním dvorku, pozorovala, jak se světla z cowleyské automobilky rozlévají po tmavnoucím nebi, dokuřovala poslední cigaretu a říkala si, že na životě přece musí být něco víc než tohle.

Když se vrátila dovnitř, její manžel houkl: Tak sebou sakra hoď, jo, a ona řekla: Klídek, Lene, a cestou po schodech nahoru si začala rozepínat domácí šaty. V ložnici se na sebe podívala ze strany do zrcadla a dlaněmi zhodnotila postup svého těhotenství, toho nového života, o němž věděla, že to bude syn.

Posadila se k toaletce a podepřela si bradu rukama. Připadalo jí, že má unavené oči, suchou pleť. Přetřela si rty rudou rtěnkou a ta barva jí okamžitě projasnila tvář, s její náladou však nic moc neudělala.

Už ve chvíli, kdy prošla dveřmi Společenského centra, věděla, že sem neměla chodit. Místnost byla zakouřená a sváteční pijani se strkali u baru. Vydala se za manželem do davu skrze závany parfémů, pomády na vlasy, těl a piva.

Už neměla sílu, aby s ním chodila do společnosti, kvůli tomu, jak se choval mezi svými přáteli a jak si dával záležet, aby si důkladně prohlédl každou hezkou mladou holku, která šla kolem, a ověřil si, jestli to ona vidí. Zůstala stát stranou se skleničkou teplého pomerančového džusu, z nějž se jí už začínal zvedat žaludek. Díky bohu za paní Powysovou, která vyrazila přímo k ní a v ruce svírala bloček s lístky do tomboly.

Hlavní cena je láhev skotské whisky, vysvětlila paní Powysová, když Doru odvedla ke stolu, kde byly ceny vystaveny. Potom tu máme rádio, poukázku na ostříhání a úpravu účesu v kadeřnictví Audrey, plechovou dózu s čokoládovými bonbony Quality Street, cínovou placatku a nakonec – při těch slovech se důvěrně naklonila blíž – olejomalbu střední velikosti a velmi nízké hodnoty. Ačkoli jde o pěknou kopii významného evropského uměleckého díla, dodala a mrkla na ni.

Originál Dora viděla při školním výletě do Londýna v Národní galerii v Pimlicu. Tenkrát jí bylo patnáct a byla plná rozporů toho věku. Ale když vstoupila do galerijního sálu, pevně uzavřené okenice kolem jejího srdce se rozletěly dokořán a ona okamžitě poznala, že tohle je život, jaký chce: Svoboda. Možnosti. Krása.

V tom sále byly i jiné obrazy, jak si vzpomínala – Van Goghova Židle a Seuratovo Koupání v Asnières –, ale pro ni to bylo, jako by propadla kouzlu právě této malby, a přesně to, co ji tehdy uchvátilo a vtáhlo ji do rámu, bez možnosti úniku, na ni naléhalo nyní.

Paní Juddová? oslovila ji paní Powysová.

Paní Juddová? zopakovala znovu. Koupíte si teda lístek?

Cože?

Lístek do tomboly?

Ach ano. Jistě.

Zablikala světla a nějaký muž zacinkal lžičkou o skleničku. Místnost se ztišila, paní Powysová okázale zalovila v lepenkové krabici a pak vytáhla první vítězný lístek. Číslo sedmnáct, oznámila s velkou slávou.

Doru příliš rozptylovala nevolnost, aby dokázala paní Powysovou vnímat, a teprve když do ní dloubla její sousedka a upozornila ji: To jste vy!, uvědomila si, že vyhrála. Zvedla lístek a oznámila: Sedmnáctku mám já! a paní Powysová vykřikla: Je to paní Juddová! Paní Juddová je náš první výherce! a odvedla ji ke stolu, aby si vybrala cenu.

Leonard na ni křikl, aby vzala tu whisky.

Paní Juddová? oslovila ji paní Powysová tiše.

Ale Dora neřekla nic, jenom se na stůl dívala.

Vezmi tu whisky! zakřičel znovu Leonard. Tu whisky!

A pomalu, sborem, začaly mužské hlasy skandovat: Whisky! Whisky! Whisky!

Paní Juddová? zeptala se paní Powysová. Vezmete si tu whisky?

A Dora se obrátila, podívala se na manžela a řekla: Ne, mně whisky nechutná. Vezmu si radši ten obraz.

To bylo úplně poprvé, co se mu vzepřela. Stejný akt vzdoru jako uříznout si ucho. A udělala to veřejně.

Odešli ze slavnosti krátce poté. Cestou v autobuse seděli každý zvlášť, ona nahoře, on dole. Jakmile vystoupili, vyrazil rychlým krokem pryč a ona se loudala za ním, v poklidu své hvězdné noci.

Když došla domů, dveře byly pootevřené a uvnitř vládla tma, shora se nic neozývalo. Tiše vešla do zadního pokoje a rozsvítila. Byl to fádní pokoj, zařízený z jedné mzdy, té jeho. U krbu stála dvě křesla a na cestě do kuchyně překážel velký jídelní stůl, který se za ta léta stal svědkem jen nemnoha rozhovorů. Hnědé zdi nezdobilo nic kromě zrcadla a Dora věděla, že by obraz měla pověsit do stínu kredence, mimo mužovo zorné pole, ale nedokázala si pomoct, ten večer ne. A věděla, že jestli to neudělá teď, neudělá to nikdy. Odešla do kuchyně a otevřela jeho bednu s nástroji. Vytáhla kladivo a hřebík a vrátila se ke zdi. Několik jemných klepnutí a hřebík vjel měkce a hladce do omítky.

Poodstoupila. Obraz tam byl nápadný jako nově vybourané okno, ale takové, které nabízí vyhlídku do života plného barev a představivosti, na hony vzdáleného od šedivého svítání tovární čtvrti. Ostře kontrastoval s hnědými závěsy a hnědým kobercem, zvolenými podle mužského vkusu tak, aby na nich nebyla vidět špína.

Bude to, jako by na té zdi vycházelo každé ráno slunce a zalévalo jejich mlčenlivá jídla proměnlivými emocemi světla.

Dveře se rozletěly a málem vypadly z pantů. Leonard Judd se vrhl po obraze a Dora se pohnula rychleji než kdy dřív, postavila se před malbu, zvedla kladivo a řekla: Udělej to, a já tě zabiju. Jestli ne teď, tak až budeš spát. Ten obraz jsem já. Nedotkneš se ho, budeš ho respektovat. Dneska se nastěhuju do pokoje pro hosty. A ty si zítra koupíš jiné kladivo.

To všechno kvůli obrazu se slunečnicemi.

Ellis

1996

Vpřední ložnici, opřená mezi knihami, stojí barevná fotografie tří lidí, ženy advou mužů. Tísní se vrámečku, vzájemně se objímají asvět za nimi je rozostřený apo obou stranách odříznutý. Vypadají šťastně, opravdu. Nejen protože se usmívají, ale také kvůli tomu, že mají vočích jakousi lehkost, radost, něco, co všichni sdílejí. Obrázek vznikl na jaře nebo vlétě, to se dá poznat podle oblečení (trička, světlé barvy apodobně) asamozřejmě také ztoho světla.

Jeden zmužů na fotografii, ten uprostřed, srozcuchanými tmavými vlasy alaskavýma očima, vtom pokoji spí. Jmenuje se Ellis. Ellis Judd. Fotografie se mezi knihami skoro ztrácí, pokud nevíte, kde ji hledat, ajelikož Ellis už necítí žádnou touhu číst, nic ho nenutí přejít ktomu snímku, vzít ho do ruky azavzpomínat na ten den, ten jarní, nebo letní den, kdy obrázek vznikl.

Budík zazvonil vpět odpoledne jako vždycky. Ellis otevřel oči abezděky se obrátil kpolštáři vedle sebe. Oknem dovnitř padal soumrak. Pořád byl únor, nejkratší měsíc, který vždycky působí, jako by neměl nikdy skončit. Vstal avypnul budík. Pokračoval nad schody do koupelny apostavil se před záchodovou mísu. Rukou se opřel ozeď azačal si vyprazdňovat měchýř. Už se vlastně nemusel opírat ozeď, šlo jen obezděčný pohyb člověka, který tu oporu kdysi potřeboval. Pustil sprchu apočkal, dokud se zvody nezačalo pářit.

Umytý aoblečený zamířil dolů apodíval se na hodiny. Ošedesát minut se předcházely, protože je loni vříjnu zapomněl přeřídit. Ale na tom nesešlo, protože za měsíc se bude čas zase posouvat dopředu aproblém se vyřeší sám. Zazvonil telefon, jako vždycky, aon ho zvedl ado sluchátka řekl: Ahoj, Carol. Ano, jsem vpohodě. Tak díky. Ty taky.

Zapálil hořák auvařil si dvě vejce. Vejce měl rád. Jeho otec také. Nad vejci se scházeli ve shodě asmíření.

Vyvezl kolo do mrazivé noci arozjel se po Divinity Road. Na křižovatce sCowley Road počkal na mezeru vproudech aut směřujících kvýchodu. Touhle trasou už jel tisíckrát amohl při ní vypnout hlavu asplynout sčerným přívalem. Odbočil kpavučině světel, která tvořila areál automobilky, avydal se klakovně. Bylo mu pětačtyřicet akaždý večer se divil, kam se všechny ty roky poděly.

Když vešel do dílny, vkrku mu ulpěl pach lakového benzinu. Kývl na pozdrav mužům, snimiž se kdysi přátelsky stýkal, všatně odemkl svou skříňku avytáhl zní brašnu snástroji. SGarvyho nástroji. Každý znich byl ručně vyrobený abyly určené ktomu, aby se snimi člověk snadno dostal pod promáčklinu vplechu avyklepal ji. Lidé tvrdili, že on je vtom tak zručný, že by dokázal vyklepnout důlek na bradě aobličej by si toho ani nevšiml. Ale všechno se naučil od Garvyho. Když přišel první den, Garvy vytáhl pilník, uhodil do vyřazeného dveřního panelu ařekl mu, ať promáčklinu vyrovná.

Ruku musíš držet naplocho, vysvětloval mu. Takhle. Nauč se vycítit nerovnost. Dívej se rukama, ne očima. Zlehka přes ni přejížděj. Vnímej ji. Hlaď ji. Ateď jemně. Najdi ten hrbolek. Poodstoupil azadíval se na něj, skoutky úst svěšenými askritickým výrazem.

Ellis sáhl po jedné zkarosářských kovadlinek, opřel ji opromáčklinu ashora začal opatrně poklepávat kladívkem. Měl přirozený talent.

Poslouchej, jak to zní! hulákal Garvy. Zvykni si na ten zvuk. Podle zvonění poznáš, jestlis to vyhmátnul správně. Akdyž Ellis skončil, zvedl se, spokojený sám se sebou, protože dvířka byla hladká, jako by je právě vylisovali. Garvy řekl: Myslíš, žes to vyhladil, co?

AEllis řekl: No jasně. AGarvy zavřel oči, přejel dlaněmi po opravě ařekl: Ne, není to vyhlazený.

Tenkrát při práci poslouchali hudbu, ale teprve poté co se Ellis naučil rozpoznávat zvuky, které kov vydával. Garvy měl rád Abbu, nejvíc se mu líbila ta blondýna, Agnetha Jaksejmenuje, ale nikdy to nikomu jinému neprozradil. Časem však Ellis pochopil, že jeho parťák je tak osamělý atolik touží po společnosti, že vyhlazování promáčkliny je pro něj, jako by rukama klouzal po ženském těle.

Později vkantýně přicházeli ostatní, vždycky se postavili za něj, přejížděli si dlaněmi po smyšlených ňadrech apasech ašeptali: Zavři oči, Ellisi. Cítíš to, ten malý hrbolek? Cítíš to, Ellisi? Cítíš?

Garvy ho sice poslal do předváděcího salonu pro „předváděcí ženu“, pitomec jeden, ale jinak si zněj nikdy neutahoval. Akdyž šel do důchodu, řekl mu: Rád bych ti předal dvě věci, Ellisi, chlapče. Zaprvý – dávej si na práci záležet ačeká tě tady dlouhý život. Azadruhý– svoje nástroje.

Ellis si vzal ty nástroje.

Garvy umřel rok po odchodu do důchodu. Automobilka pro něj znamenala kyslík. Usoudili, že když neměl nic na práci, prostě se udusil.

Ellisi? oslovil ho Billy.

Cože?

Říkal jsem, že na to máme pěkný večer, zopakoval Billy azavřel skříňku.

Ellis vytáhl hrubý pilník auhodil sním do vyřazeného panelu.

Tak do toho, Billy, řekl. Vyklepej to.

Byla jedna ráno. Vkantýně bylo rušno ave vzduchu se vznášel pach hranolků, pastýřského koláče se zapečeným hovězím aněčeho rozvařeného zeleného. Vkuchyni hrálo rádio, do jídelny pronikala „Wonderwall“ od Oasis aservírky si zpívaly srádiem. Ellis byl další na řadě. Světla zářivek bodala, on si zamnul oči aJanice se na něj ustaraně podívala. Ale Ellis jen řekl: Zapečené hovězí ahranolky, Janice, prosím.

Aona opáčila: Už se to nese. Tak prosím, zlato. Aje to chlapská porce.

Díky.

Dobrou, zlato.

Ellis přešel ke stolu až vrohu avytáhl si židli.

Můžu si přisednout, Glynne? zeptal se.

Glynn zvedl hlavu. Posluž si, utrousil. Jak se daří, kámo?

Dobře, odpověděl azačal si balit cigaretu. Co to čteš? zeptal se.

Harolda Robbinse. Musel jsem tu knihu zabalit do novin, víš přece, co je tahle banda zač. Tvrdili by, že to jsou prasárničky.

Aje to dobrý?

Výborný, odpověděl Glynn. Ani trochu předvídatelný. Zvraty, násilí. Rychlý auta, rychlý ženský. Hele. Tady je fotka autora. Jen se na něj mrkni. Mrkej na ten styl. To je chlápek podle mýho gusta.

Kdo je chlápek podle tvýho gusta? Nejsi ty maličko přihřátej, Glynne? zeptal se Billy apřisedl si knim.

Vtomhle kontextu je chlápek podle mýho gusta někdo, ským bych se chtěl kámošit.

Takže snáma ne?

To bych si radši ukousnul ruku. Bez urážky, Ellisi.

Vpohodě.

Pokud jde ostyl, vsedmdesátkách jsem se mu trochu podobal. Vzpomínáš, Ellisi?

Jako něco zHorečky sobotní noci? zeptal se Billy.

Já tě neslyším.

Bílý oblek, zlatý řetězy?

Neslyším tě.

Dobrá, dobrá. Příměří? navrhl Billy.

Glynn se natáhl pro kečup.

Ale, začal Billy.

Ale co? zeptal se Glynn.

Vsadím se, že když začala sobota jak zmedu, tak sis řekl jedu, nastala hodina Há, horečka mě žene amám zase bene, zanotoval Billy.

Očem to mele? zeptal se Glynn.

Nemám tušení, řekl Ellis tiše aodstrčil talíř.

Venku pod nočním nebem si zapálil cigaretu. Teplota klesla aon vzhlédl kobloze anapadlo ho, že asi bude sněžit. Řekl Billymu: Neměl bys Glynna takhle vytáčet.

Billy odpověděl: Když on si oto koleduje.

Nikdo si oto nekoleduje. Aty kecy opřihřátejch si nech.

Hele, ukázal Billy. Ursa major. Vidíš ji? Velká medvědice.

Slyšels mě? zeptal se Ellis.

Hele – dolů, dolů, dolů, nahoru. Šikmo. Dolů. Anahoru, nahoru. Vidíš?

Slyšels, co jsem říkal?

Jo, slyšel jsem tě.

Vydali se zpátky do lakovny.

Ale viděls ji? zeptal se Billy.

Ach Bože, povzdechl si Ellis.

Rozezněla se siréna, montážní linka zpomalila, muži začali předávat práci arozcházet se. Bylo sedm hodin aráno bylo pošmourné. Ellis si nedokázal vzpomenout, kdy naposledy viděl slunce. Po směně si připadal neklidný, akdyž se ho zmocnil takový pocit, nikdy nejezdil rovnou domů, protože by ho tam přepadla osamělost. Atak si někdy vyjel na kole až klesu na vrchu Shotover nebo kvesnici Waterperry, aby zabil hodiny času tupým pálením mílí vlýtkách. Díval se, jak se světlo svítání šíří mezi stromy, aposlouchal zpěv ptáků, který mu konejšil uši po rachotu strojů. Snažil se na nic moc nemyslet, ne tam venku vpřírodě, aněkdy to zabralo ajindy ne. Když to nezabralo, při zpáteční jízdě si říkal, že jeho život je na hony vzdálený tomu, jak ho původně zamýšlel.

Podél Cowley Road se po asfaltu rozlévaly kalužinky oranžového světla zpouličních lamp aduchové dávno zmizelých krámků číhali vmlhách vzpomínek. Betts, Lomasova cykloopravna, Estelle, Mabelino zelinářství, všechno to bylo pryč. Kdyby mu někdo vdětství řekl, že až bude dospělý, Mabelin obchod tam nebude, nevěřil by tomu. Na jeho místě teď stálo vetešnictví snázvem Druhá šance. Jen málokdy mívalo otevřeno.

Projel kolem starého Královského biografu, kde se před třiceti lety Billy Graham, ten proslulý televizní kazatel, zvelkého plátna zářivě usmíval na půldruhého tisíce svých věrných. Majitelé obchodů ikolemjdoucí se shromažďovali na chodníku asledovali davy valící se ze dveří kina. Pijani před hospodou UMěstského znaku rozpačitě přihlíželi ašoupali nohama. Předěl mezi nestřídmostí astřízlivostí byl jasně zřetelný. Ale copak tahle ulice netvořila vždycky jakýsi bod napětí mezi východem azápadem? Mezi dvěma konci škály, mezi těmi, kdo mají, atěmi, kdo nemají, ať už jde ovíru, peníze, nebo toleranci?

Přejel přes most Magdalen do té druhé země, kde vzduch voněl knihami. Zpomalil, aby před ním mohla unaveně přejít dvojice studentů – vstávali časně, nebo si ještě nešli lehnout? Těžko říct. Zastavil autržiště si koupil kelímek kávy anoviny. Řídítka držel jednou rukou apak si odpočinul uzdi na konci Brasenose Lane aupíjel kávu. Díval se, jak turisté skrhavýma očima využívají brzkého rána po časovém posunu. Máte tady krásné město, prohodil jeden znich. Ano, odpověděl adopil kávu.

Druhý den vdílně čekal Rover 600, který právě sjel zlinky. Ellis se podíval do záznamové knihy na poznámky od denní směny. Zase levý přední blatník. Vylovil zkapsy bílé bavlněné rukavice anatáhl si je. Přejel špičkami prstů po poškozeném místě astěží nahmátl nerovnost, tak nepatrnou, že ji sotva zachytilo světlo na laku. Narovnal se aprotáhl si záda.

Billy, zkus to ty, řekl.

Billy natáhl ruku. Bílé rukavice přejížděly po karosérii. Zaváhaly, vrátily se. Bingo.

Tady, oznámil Billy.

Máš ji, souhlasil Ellis avytáhl kladívko akovadlinku. Párkrát poklepat, řekl. To bude stačit. Rychle azlehka. Do toho.

Zkontroloval blatník. Tvořil dokonalou stříbrnou linii aBilly se zeptal: Tys chtěl vždycky dělat tohle? Aon překvapil sám sebe, když přiznal: Ne. ABilly se zeptal: Tak co? Aon odpověděl: Chtěl jsem kreslit.

Siréna zahoukala aoni společně vyšli do štiplavého mrazu. Ellis si narazil čepici přes uši apevněji si uvázal šálu. Když vytahoval zkapsy rukavice, musel se rozběhnout za papírovým kapesníkem, který mu vyškubl náhlý poryv větru. Billyho smích mu nevadil, Billyho smích byl vlídný.

Mám vpátek rande, prohodil Billy.

Kam půjdete?

Asi do hospody. Do některý ztěch ve městě. Máme se sejít uPamátníku mučedníků.

Vážně? opáčil Ellis. Kde máš vlastně kolo?

Tamhle, vedle toho tvýho, řekl Billy. Nevím, proč jsem navrhnul, že se sejdeme právě tam, žádný jiný místo mě nenapadlo. Akoukni se na tohle, dodal aukázal si ze strany na nos. Beďar.

Skoro není vidět. Tahle se ti líbí?

Jo, líbí se mi, fakt se mi líbí. Je pro mě až moc dobrá, řekl Billy.

Apotom se zeptal: Ty někoho máš, Ellisi?

Aon řekl: Ne.

Apotom Billy řekl něco, co nikdo jiný nikdy neřekl. Řekl: Terry povídal, že tvoje žena umřela?

Avyslovil to tak jemně azpříma abez zábran, jako by smrt lásky byla něco normálního.

Ano, potvrdil Ellis.

Jak? zeptal se Billy.

To ti Terry nepověděl?

Řekl mi, ať se starám osebe. Ato klidně můžu, víš. Jestli mám.

Autonehoda. Před pěti lety.

Ale doprdele, řekl Billy.

AAledoprdele byla jediná příhodná odpověď, pomyslel si Ellis. Ne: Ach, to je mi líto, ani To je hrůza. Prostě Aledoprdele. Billy ten rozhovor řídil tak, jak se to už dlouho nikomu nepodařilo, ateď řekl: Vsadím se, že právě tehdy jsi začal brát noční, viď? Myslel jsem si, že to nebude kvůli penězům. Určitě jsi nemohl spát, viď? Já myslím, že bych pak už nedokázal nikdy spát.

Billy to ve svých devatenácti letech pochopil. Zastavili se vbráně auhnuli stranou, aby mohla projíždět auta.

Billy navrhl: Chci si zaskočit do Leys na pivo. Nepůjdeš taky?

Ne.

Budu tam jenom já. Arád si stebou povídám. Nejsi jako ti ostatní.

Ostatní jsou vpohodě.

Chodíš vůbec někdy na skleničku, Elle?

Ne.

Stejně se budu snažit dál. Udělám ztebe svůj projekt.

Tak běž. Utíkej.

Uvidíme se zítra, Elle! aEllis se díval, jak jeho parťák mizí mezi tucty ostatních, kteří mířili ksídlišti Blackbird Leys. Nasedl na kolo apomalu se rozjel zpátky na západ. Přemýšlel, kdy mu ten kluk vlastně začal říkat Elle.

Aon řekl: Jasně že ano. Přivezl jsem ti vánoční stromek.

A?

Odnesl jsem stromek do obýváku, kde hřebíčky prorážely kůru pomerančů, apoznal jsem, kde jsi sotva před pár minutami seděla. Otisk tvého těla byl na pohovce ještě teplý avedle něj ležela otevřená knížka, stůl sprázdným talířkem, propínací svetr apomalu hasnoucí oheň.

Zeptala ses: Ty nemusíš nikam jít?

Michael. Mabel. Askotská.

Jo.