Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Foster Huntington

Off Grid Life - Život bez sítí

Z anglického originálu Off Grid Life, vydaného nakladatelstvím
Black Dog & Leventhal Publishers / Hachette Book Group v roce 2020,
přeložil Jan Starý

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7969. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a jazyková korektura Martina Mojzesová
Fotografie na titulní stránce Foster Huntington
Fotografie na zadní straně obálky (po směru hodinových ručiček) Michael Becker, Stevie Hudson a
Margarita Prokofyeva, Mike O’Toole a Tim Gilman-Sevcik, archiv autora
Počet stran 240
První vydání, Praha 2021
Vytiskla tiskárna FINIDR

Copyright © 2020 by Foster Huntington
Translation © Grada Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4146-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4145-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1233-3 (print)

Samuel Glazebrook

Jeff Waldman | Kalifornské pobřeží

Dan Huntington | Kaňon řeky Columbia, Washington

Philipp Sacher | Německo

PŘEDMLUVA

Moje výprava do říše alternativního bydlení přestala být v srpnu roku 2011 abstraktním snem a stala se skutečností. V pět ráno jsem vykročil ze svého bytu na Manhattanu (páté patro bez výtahu), v ruce svůj poslední majetek – dvě velké tašky, obal na surfařské prkno a velký batoh –, a namířil si to k letišti LaGuardia. Přistál jsem v Renu v Nevadě a vyzvedl si Volkswagen Vanagon Syncro, rok výroby 1987. Během dalších tří let jsem pak po Mexiku, Kanadě a západě Spojených států najezdil asi 250 000 kilometrů – nejdřív jsem bydlel ve Volkswagenu, později v kempingovém pickupu značky Toyota. V noci jsem parkoval na veřejných pozemcích, v ulicích měst, u kamarádů na příjezdových cestách. Na záchod jsem chodil v restauracích a na benzínkách. V autě jsem měl ložnici a venku obývák. Bylo mi něco přes dvacet; naprosto se tehdy změnily moje představy o tom, co je potřeba k pohodlnému životu a jaké kompromisy je třeba dělat, aby byl člověk šťastný. Uhasil jsem svou žízeň po dobrodružství a utvrdil se ve víře, že život neznamená jen chodit od devíti do pěti do práce.

Na cestách jsem potkal lidi, kteří žili všelijak: ve stanu sbaleném na nosiči motorky, v jednoduchém srubu tři kilometry nad mořem ve Skalistých horách v Coloradu, v oblém karavanu Airstream v kopcích nad Los Angeles nebo v kolonii domů na stromech s výhledem na marihuanová pole jižního Oregonu. Jedno však měli společné: všichni (někteří z vlastní vůle, jiní vlivem okolností) žili v malých obydlích, která si buďto vlastníma rukama postavili, nebo se o ně naučili sami pečovat. Žádný z těch domů neměl tři ložnice, dvě koupelny a garáž. Velikostí byly všechny značně pod průměrem, většina z nich měla pod 100 metrů čtverečních.

Asi po třech letech bydlení v autě jsem začal uvažovat o svém dalším domově. Prohlédl jsem si pár domů v Portlandu v Oregonu, ale rychle mi došlo, že kromě takových vymožeností, jako jsou restaurace, samoobsluhy a kavárny, vlastně nemám žádný důvod žít ve městě. Ideální domov pro mě neznamená být ve městě obklopen sousedy, kteří se snaží, aby to u nich vypadalo stejně jako v San Franciscu nebo v Brooklynu. Hledal jsem místo, kde bych se mohl věnovat větším projektům (stavět, fotit, točit filmy atd.) a kam bych mohl pozvat všechny kamarády z cest, kteří ke mně byli tak pohostinní. Chtěl jsem zahradu, kde bych mohl chovat kozy a slepice. Chtěl jsem pořádat velké slavnostní ohně a vařit na uhlících. Chtěl jsem se vyčůrat venku, aniž by na mě přitom koukali sousedi. Nechtěl jsem si brát hypotéku, kvůli které bych musel dělat práci, kterou dělat nechci. Rozhodl jsem se hledat na venkově, spíše v ústraní než u vyšlapaných cest. Radili jsme se se starým kamarádem Tuckerem Gormanem (o kterém se ještě dočtete v kapitolách Domy na stromech a Malá obydlí) a vymysleli jsme plán: nad kaňonem řeky Columbia, na vrcholu jedné malé vyhaslé sopky, postavíme ve větvích douglasek řadu malých domků propojených mostky.

Skutečně jsme je postavili (celé dobrodružství je podrobně popsáno v samostatné kapitole) a mezi léty 2014 a 2019 jsem tam žil. Po letech bydlení v autě to pro mě byla poměrně bezbolestná změna, přestože domky neměly koupelnu ani tekoucí vodu. Byly mi ložnicí i kanceláří; celý rok jsem trávil šest metrů nad zemí na osmnácti metrech čtverečních.

Stavby popsané v této knize vznikly bez výjimky mimo tradiční systém financování – hypotéku by na ně nikdo nedostal. Byly postaveny za vlastní peníze, ať už rychle a s maximálním vypětím sil, nebo pomalu, jak finanční situace dovolila. Celkové náklady se pohybují od deseti tisíc dolarů až ke stovkám tisíc. Společné mají to, že je houževnatou prací a s nadšením vybudovali lidé jako vy a já.