Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Černý

25 TAJEMSTVÍ PRAHY

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7077. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a grafická úprava Anita Ponešová
Jazyková korektura Pavlína Zelníčková
Fotografie na obálce Lenka Petruželová
Fotografie v textu Honza Altner, David Černý,
Karel Dobeš, Martin Frouz, Eugen Kukla,
Veronika Pilařová, Kamil Procházka,
Olga Smrčková, Tomáš Sysel
Poděkování za poskytnutí fotografií orloje patří Magistrátu hlavního města Prahy

Počet stran 120
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2018
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-2390-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-2389-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0581-6 (print)

Foto: Karel Dobeš

Foto: Karel Dobeš

Mé milé ženě Tereze a nejhodnějším dětem Josefínce a Matějovi

25 tajemství Prahy

Praha je město plné lidí, kteří tvoří mnoho příběhů. Některé nenávratně mizí v pěně dní, jiné jsou ale jen pozapomenuty a dobrý pozorovatel je může opět uvést v život. V Praze přitom stačí jen zvednout hlavu a dívat se. Vyprávění jsou zde více než jinde uchována v paměti města – v jeho domech, ulicích či náměstích.

Jako když si stoupnete na roh Křižovnického náměstí a pohlédnete směrem k řece kolem zdi Křižovnického kláštera: najednou spatříte starodávný Juditin most, který zmizel jen zdánlivě, jeho tvar je v půdorysu města dodnes dobře čitelný. A dokonce se po něm dodnes můžete projít, jakkoli chodci mnohdy ani netuší, že překonávají kanál mezi vltavským břehem a Křižovnickým ostrovem právě po Juditině mostě.

Když mi pan Rudolf Skřivan z domu U Obrázku Panny Marie na malostranské Kampě vyprávěl, že se po dlouhých 56 letech našly lampičky, které vždy zdobily jeden z nejfotografovanějších balkonků světa a které musely být odstraněny kvůli zpupnosti komunistické moci, potvrdilo se mi, že milovaná Praha se jen tak nedá. Vše vrátí do patřičných mezí, i když to třeba chvíli trvá, a pro naši potěchu vytvoří další příběh, který se bude vyprávět těm, kdo chtějí naslouchat a číst v zákrutách a symbolice tisíciletého města nad Vltavou. Praha má tu výhodu, že tu byla před námi a bude i po nás. Může být tedy trpělivá.

Rozbušilo se mi srdce, když jsem vstoupil malými dvířky pod kalendářní deskou orloje do útrob hodinového stroje, který měří na Staroměstském náměstí po staletí běh času a kde smrtka odměřuje naše pozemské bytí. S rozechvěním jsem se dotýkal ozubených kol, o která se stará orlojník pan Petr Skála, a poslouchal jeho vyprávění o měření času. O přesnosti hodin z patnáctého století, o dokonalosti stroje – o čase staročeském, babylonském či italském.

A pak tu máme pražské mystérium, nebeský dynastický podpis tvůrce města Karla IV. V den letního slunovratu při pohledu od Staroměstské mostecké věže slunce nejdříve projde věží nad hrobem svatého Václava, pokračuje do lucerny věže nad hrobem svatého Vojtěcha, aby zapadlo do míst, kde jsou uloženy ostatky patrona katedrály i mostu svatého Víta. Slunce je světlo ‒ tedy lux ‒ a hrad je Burg. Tušíte správně, je to kosmický pozdrav otce vlasti, českého krále Karla IV. Lucemburského (lux + Burg), napříč staletími. A přestože kvůli tomuto výjevu byl Karlův most posunut proti mostu Juditinu, mnozí Pražané zapomněli, že svatý Vít je nejen patron katedrály, ale i mostu, nebeského ohně, ba i slunovratu. Toto nebeské dílo bylo vystavěno na jeho i Karlovu počest – majestátní Staroměstská věž, kamenný most a katedrála v dokonalé slunovratové symbióze.

Zvu vás na výlet po skrytých nebo už zapomenutých tajemstvích milovaného města Prahy.

Foto: Karel Dobeš

DAVID ČERNÝ

pochází ze staré pražské rodiny, která po staletí provozovala pekařství v Petrské čtvrti. V současné době vede projekt Miluju Prahu, který se zabývá krásami města. David stále žije na Starém Městě nedaleko Staroměstského náměstí.

Foto: Eugen Kukla

1

Tajemství Malostranského hřbitova

Legenda o svaté holčičce

Malostranský hřbitov je pozoruhodné místo na rozhraní čtvrtí Smíchov a Košíře. Je sevřen mezi dvěma velmi rušnými výpadovkami – ulicemi Plzeňskou a Vrchlického. Neleží tedy na Malé Straně, ale daleko za jejími hradbami. Už od konce 19. století se zde nepohřbívá a hřbitovu mnohokrát hrozil zánik. Však by se dal snadno rozparcelovat a zastavět.

Náhrobek od sochaře Jana Maxe, který zaplatil neznámý šlechtic z Velkopřevorského náměstí, do dnešních dnů přitahuje pozornost dětí, které věří, že jim svatá holčička může pomoci.

Foto: David Černý

Nejnavštěvovanějším místem hřbitova je nejmenší ze všech hrobů – náhrobek děvčátka, které se jmenovalo Anička Degenová. Holčička zemřela ve věku tří let. Její překrásný a dojemný náhrobek vytvořil v roce 1851 na objednávku jistého velmože z Velkopřevorského náměstí sochař Jan Max.

Na vybledlém nápisu čteme: „Anna Degenová (1848–1851), dcera c. k. strážmistra a nádenice.“ Aniččini rodiče jsou pochováni v hrobě jen o kousek dál.

Když se v nebi rozdělovaly duše pro čerstvě narozené děti, stala se podle legendy chyba. Andělé omylem dali Aničce místo lidské duše duši andělskou. A tak když děvčátko přicházelo na svět, zářila na nebesích jasná hvězda, ptáci radostně švitořili, rozkvetly květiny i stromy v širokém okolí. Zdálo se, že se příroda raduje z příchodu andělského dítěte.

Litinový náhrobek klečícího biskupa Leopolda Thun-Hohensteina dominuje celému hřbitovu.

Foto: Tomáš Sysel

Malinká Anička překypovala dobrotou, zvala domů žebráky i zloděje. Dala jim vždy vše, co mohla. Rodičům říkala, že prostě v srdci cítí, že musí pomáhat. Podle legendy Anička rozuměla řeči zvířat i květin. Pozemský život byl ale pro andělskou duši příliš velkým břemenem. Lidé si nedokázali vážit nebeské dobroty a lásky. A tak když si jednou Anička hrála v okně s hadrovou panenkou, velký poryv větru jí vyfoukl hračku z ruky. Holčička se po hadřence natahovala, až vypadla z třetího patra na zem. Byla na místě mrtvá. Bůh se smiloval nad jejím pozemským utrpením. Vzal si mladičkou andělskou duši zpět.

„Když viděla, že má nemocné dítě hlad nebo že trpí nedostatkem, ani chvíli nepřemýšlela, běžela k nejbližším dveřím a zatloukla na ně… Jednou žádala mouku, jindy ovoce, potřetí prosila o teplejší houni nebo o peřinku pod hlavu.“ Sousedé ani nevěděli proč, ale Aniččiným prosbám vždy vyhověli. Za to, jak obětavě se staralo o druhé, si děvčátko vysloužilo přezdívku svatá holčička.

Anička ale pomáhá i po své smrti. Vypráví se, že zachránila obyvatelky sirotčince Pod Petřínem. Jedna z chovankyň v noci utekla na Malostranský hřbitov, aby poprosila svatou holčičku o uzdravení. Ostatní dívky a řádové sestry vychovatelky se ji vypravily hledat. A zrovna tehdy uhodil do sirotčince blesk. Pokud by zůstaly děti a jejich vychovatelky v budově, nepřežily by.

Děti na holčičku nezapomněly. K jejímu náhrobku nosí dodnes hračky, svaté obrázky, květiny a prosí Aninku o pomoc. Dodnes bývá o dušičkách její náhrobek pokryt svíčkami a květinami.

Foto: Tomáš Sysel