Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pavlína Jurková, Jarmila Vlčková

HRA O SEN

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7613. publikaci

Ilustrace Martina Fojtů
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Korektury Lucie Švecová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 256
Vydání 1., 2020

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Illustration © Martina Fojtů

ISBN 978-80-271-1592-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-1591-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-1056-8 (print)

Tajný mecenáš

Filip Kaňka stál na pódiu ozářen světly reflektorů a ze všech sil se snažil odpovědět na otázku moderátora. V krku měl sucho, zpocené studené ruce si otíral do kalhot a očima sledoval čas, který neúprosně odpočítával vteřinu za vteřinou. Najednou se mu rozbřesklo. Chtěl odpovědět, ale v tu chvíli se ozval gong. Moderátor ohlásil, že čas na jeho odpověď vypršel, a tudíž v soutěži skončil.

Filipovi se udělalo mdlo. Nejraději by utekl, ale nohy ho neposlouchaly. V sále se ozval smích, který se stále stupňoval. Filip se rozhlédl po publiku a viděl, že v hledišti sedí celá jeho třída i s panem ředitelem, který nevěřícně kroutí hlavou. Všichni se mu smějí a ukazují na něj.

„To ses moc nepředved'.“

„Co sem lezeš, když nic neumíš?!“

Přišli mu fandit, ale on je zklamal a naprosto se znemožnil. Spatřil, jak v zadní řadě někdo vstává. Byla to jeho maminka. Po tvářích jí tekly slzy. Ani se na něj nepodívala a opustila sál.

„Mami!“ chtěl ji zadržet. „Mami!“ zakřičel z plných plic a vtom se probudil. Prudce oddechoval a rozhlížel se kolem sebe. S úlevou zjistil, že je ve svém pokoji a to všechno byl jen hrozný sen. Alespoň zatím. Vždyť tu přihlášku ještě ani neposlal.

Převlékl se ze zpoceného pyžama a šel se nasnídat. Ukusoval krajíc chleba s máslem a díval se na přihlášku do televizní soutěže TAJNÝ MECENÁŠ, která ležela před ním. Zbývaly poslední tři dny do termínu odevzdání.

Poprvé si upoutávky na soutěž všiml v metru, když jel ze školy. Četl:

TAJNÝ MECENÁŠ

NOVÁ TELEVIZNÍ SOUTĚŽ PRO NADANÉ DĚTI

JE TI 13–14 LET?

MÁŠ VELKÝ SEN?

CHYBÍ TI NA NĚJ PENÍZE?

MÁŠ ODVAHU PŘEDVÉST SVÉ SCHOPNOSTI PŘED ŠIROKOU VEŘEJNOSTÍ?

PAK JE TATO SOUTĚŽ PRÁVĚ PRO TEBE!

PŘIHLAS SE A BOJUJ!!!

WWW.TAJNYMECENAS.CZ

Rychle běžel domů a celou cestu si opakoval: „Mecenáš, mecenáš, mecenáš… Co to jen může znamenat?“

Doma honem zapnul počítač. Šílel. Než jejich nemožný starý počítač naběhl, trvalo to celou věčnost. Konečně mohl zadat slovo do vyhledávače. Dozvěděl se, že mecenáš je velmi bohatý člověk, který bez nároku na protislužbu finančně podporuje ty, kteří to nejvíce potřebují.

Pak zadal webové stránky www.tajnymecenas.cz a vyběhlo na něj:

Vyhrát může jen jeden!

Mecenáš se zavazuje, že bude dítěti, které vyhraje, až do dospělosti hradit veškeré výdaje spojené s rozvíjením jeho talentu. Ať už se jedná o sport, hudbu, vědu či jiné zájmy.

To znělo dost dobře. Rozklikl kolonku podmínky soutěže a četl:

Přihlásit se mohou pouze děti ve věku od 13 do 14 let, které mají vynikající studijní výsledky a mimořádný talent v jakékoli oblasti. Musí mít doporučení jak třídního učitele, tak i ředitele školy. Soutěžící dítě musí samo napsat svůj životopis a motivaci, proč se hlásí do této soutěže, a přiložit aktuální fotografii. Pozor! Soutěž je výhradně pro děti ze sociálně slabých rodin. Součástí přihlášky je i souhlas zákonného zástupce a jím vyplněný dotazník.

Dole pod čarou si přečetl malým písmem: Soutěž se bude odehrávat v odlehlém domě uprostřed divoké přírody. Vybraní účastníci budou po celou dobu soutěže bez kontaktu se svou rodinou.

Filipa zamrazilo. Celá soutěž ho začala zajímat ještě víc. Vždycky rád soutěžil a připadalo mu, že soutěž Tajný mecenáš je přesně pro něj. Měl rád dobrodružství a výzvy. Znovu a znovu si pročítal každou větu a s lehkým chvěním v žaludku si uvědomil, že splňuje všechny podmínky.

Ve škole vždycky patřil k nejlepším žákům. Rád četl, a to úplně všude. V tramvaji, v metru i v noci pod peřinou. Díky tomu měl velkou fantazii. Psal básničky a nejrůznější příběhy. Už dvakrát vyhrál literární soutěž, naposledy s povídkou Tma. Byla o chlapci, který žil na planetě slepců. Jako jediný viděl, ale zneužil svou moc. Porota dlouho mluvila o jeho mimořádném spisovatelském talentu a o tom, že by měl napsat knihu. Od té chvíle to byl jeho sen.

Co se týká podmínky, že soutěžící musí být ze sociálně slabé rodiny, tak i tu bohužel splňuje. Žijí s maminkou v malém bytě na pražském sídlišti a peněz se jim skutečně nedostává. Jeho táta je opustil, už když se Filip narodil, a nikdy o něj nejevil zájem. Maminka pracovala v nemocnici jako ošetřovatelka a často si brala služby navíc, aby je uživila.

Od té doby, co se Filip dozvěděl o té soutěži, se nedokázal na nic soustředit. Pořád si představoval, co by se stalo, kdyby vyhrál právě on. Máma by nemusela tolik pracovat a on by si mohl koupit knížek, kolik chce. Také by mohl jít studovat vyhlášené soukromé gymnázium, po kterém tolik toužil. Filip si byl jistý, že soutěž Tajný mecenáš je jeho životní šance.

Večeře při svíčkách

Filip měl takovou radost, že by nejraději každého, koho potkal, objímal. Vesele poskakoval a mával deskami, ve kterých měl krásné doporučení od své třídní učitelky i pana ředitele. Napsali o něm samou chválu a byli si jistí, že právě on patří do soutěže Tajný mecenáš. Ani na chvilku o něm nepochybovali a byli z jeho rozhodnutí naprosto nadšení.

O velké přestávce si sám napsal životopis. Četl si ho pořád dokola a musel uznat, že se mu fakt povedl. Teď už zbýval jen souhlas maminky. Filip tušil, že získat ho, nebude vůbec jednoduché. Ale on ji přesvědčí.

Po škole skočil nakoupit a doma uvařil boloňské špagety. Talíř ozdobil kolečky okurky, které se střídaly s plátky rajčat. Zapálil svíčku a netrpělivě čekal, až se maminka vrátí z práce.

Když zarachotil klíč ve dveřích, srdce se mu rozbušilo jak o závod. Věděl, že teď mu jde o všechno. Běžel ji přivítat, ale hned se zarazil. Na první pohled bylo vidět, že neměla dobrý den. Mračila se a vypadala unaveně. Z nemocnice chodila často vyčerpaná a bez nálady. Někdy ji rozčílili doktoři, jindy zase pacienti, kteří si z ní prý dělali služku. Dnes to vypadalo, že ji naštvali úplně všichni a jediné, co chce, je ticho a klid.

Filip zavedl maminku do kuchyně. Když uviděla, jakou si dal práci s večeří, přece jen roztála. Pohladila ho po kudrnatých vlasech a posadila se ke stolu.

„Ani nevíš, jakou jsi mi udělal radost,“ usmála se na něj a dali se do jídla. Jakmile dojedli, Filip sáhl do batohu a položil před ni přihlášku do soutěže.

„Mami, mohla bys mi to prosím tě vyplnit? Potřebuju tvůj souhlas.“

„Co to zase je?“ povzdechla si maminka a začala číst. Po chvilce nevěřícně zakroutila hlavou a už zase se mračila. „Tak na tohle zapomeň,“ vrátila mu zpátky papír, „já nevím, kde mi hlava stojí, a ty přijdeš s takovým nesmyslem.“

„Ale když vyhraju, budu mít vlastního mecenáše a on mi bude všechno platit…“

„Říkám, že ne, Filipe.“

„A proč ne?“ nedal se.

„Protože když nevyhraješ, a ty nevyhraješ, budeš zase strašně zklamanej. Jen si vzpomeň, jak jsi vyváděl po tom, co tě nevybrali jako redaktora do školního časopisu. Nebo když jsi prohrál ten turnaj v piškvorkách.“

„Ale to je přece něco úplně jinýho,“ bránil se Filip, „tahle soutěž nám dvěma může naprosto změnit život.“

„Řekla jsem ne!“ bouchla dlaní do stolu maminka a zvedla se k odchodu. Ve dveřích se ještě otočila a dodala: „Tyhle hloupý televizní soutěže nestojí za to, aby ses potom trápil. Věř mi, je to pro tvoje dobro!“

Akce ředitel

Filip byl vzteky bez sebe. Zavřel se ve svém pokoji a měl sto chutí přihlášku do soutěže roztrhat. Nemohl pochopit, proč zrovna on má tak tvrdohlavou, nechápající a nemožnou matku. Kopal do všeho kolem sebe a nadával: „Copak jí nedochází, jaká je to šance? Vždyť mecenáš by mi zaplatil to, co ona mi zaplatit nemůže, i kdyby se udřela.“

„Filipe, já tě slyším,“ ozvalo se z vedlejší místnosti, „važ svoje slova.“

„Ale já do tý soutěže prostě chci!“ zařval ještě hlasitěji a hodil sebou na postel. Zavřel oči a usilovně přemýšlel, jak ji přemluvit. Vztekání mu nepomůže. Musí na to jít jinak. Vymyslel plán. Jmenoval se papírková metoda. Sedl si za stůl a na spoustu malých lepicích papírků napsal: Mami, prosím tě, dovol mi tu soutěž. Lístečky pak rozvěsil po celém bytě. Dal je mamince do kabelky, kapsy kabátu, do bot, do ledničky, na skla brýlí i na toaletní papír. Byl si jistý, že tím maminku pobaví a obměkčí.

Bohužel se tak nestalo. Než šel spát, všechny papírky našel v koši. To ho však ještě víc utvrdilo v tom, že se nevzdá.

O půlnoci, když už maminka spala tvrdým spánkem, se potichu vkradl do ložnice. Vzal její tužku na oči a na ruku jí napsal: Miluju svého syna, a tak ho pustím do té soutěže. Chtělo se mu smát, nemohl se dočkat, až se tomu další den zasmějí a ona mu tu přihlášku přece jen podepíše.

Ráno ho ale vzbudily nadávky ozývající se z koupelny: „Já ho snad přerazím, taková volovina – čmárat po někom, když spí.“ Vtrhla k Filipovi do pokoje: „Přestaň už s těma hloupostma, já to myslím vážně. Na tu soutěž zapomeň.“ Práskla dveřmi a odešla do práce.

Filip si povzdychl. Nedá se nic dělat. Donutila ho k tomu nejhoršímu. Rozjet akci ředitel.

Pan ředitel Hromada Filipovi vždycky fandil a měl ho rád. Sem tam se sice stalo, že Filip provedl nějakou klukovinu a pan ředitel musel zavolat jeho maminku do školy, ale nakonec se to vždy obešlo bez většího postihu. Když za ním dnes ráno Filip přišel a svěřil se mu se svým problémem, pan ředitel neváhal, spiklenecky na něj mrknul, vzal ho kolem ramen a dobrácky pronesl: „Neboj, Filipe, něco vymyslíme.“

Když si maminka po práci zapnula telefon, zjistila, že má zmeškaný hovor a nahranou hlasovou zprávu. Hned poznala hluboký hlas ředitele Hromady: „Dobrý den, paní Kaňková, nezlobte se, že volám tak narychlo, ale je to velmi důležité. Přijďte za mnou prosím ještě dnes do ředitelny. Jde o neodkladnou záležitost týkající se Filipa. Ve škole jsem až do šesti a budu na vás čekat. Na shledanou.“

Mamince zatrnulo. Bylo jí jasné, že Filip zase něco provedl. Potřebovala si sice pořádně odpočinout před zítřejší dvanáctihodinovou službou, ale nedalo se nic dělat. Převlékla se, upravila si tmavé prstýnkové vlasy, popadla kabelku a vyrazila do školy.

V ředitelně na ni čekalo překvapení. Místo výčitek a stížností poslouchala samou chválu.

„Filip je opravdový talent, paní Kaňková,“ promlouval jí do duše pan ředitel. „Přečtěte si, co napsal.“ Podal jí Filipovu novou slohovou práci. Byla to povídka Vězeň. „Už ji četl celý učitelský sbor a všichni do jednoho se u ní smáli. Ale to byste koukala, jak jim na konci úsměv ztuhl a někteří dokonce dojetím plakali.“

Maminka při čtení povídky nedokázala skrýt překvapení. Když dočetla, podívala se na ředitele a zeptala se ho na rovinu: „Co po mně vlastně chcete?“

Ředitel se jí dlouze zadíval do očí: „Paní Kaňková, pusťte ho do tý soutěže.“ Jakmile viděl, že zvedá obočí a už se nadechuje k pádné odpovědi, rychle dodal: „Nechte ho to alespoň zkusit.“

Chvíli se dívali jeden na druhého, pak se Filipova maminka zvedla a mlčky odešla.

Já tě varovala!

Maminka dorazila domů až za tmy. Filip už na ni netrpělivě čekal. Nebyl si jistý, jestli to s akcí ředitel nepřehnal. Pokaždé dostal hrozně vynadáno, když kvůli němu musela jít do školy. Teď šlo sice o něco jiného, ale i tak bude určitě naštvaná, že ji Filip obešel a domluvil se na ni s ředitelem.

Maminka ho však překvapila. Vešla k němu do pokoje, posadila se na postel a zeptala se: „Proč jsi mi nedal přečíst tu novou povídku?“

„Myslel jsem, že tě to nezajímá.“

„Ale to víš, že mě to zajímá,“ ohradila se okamžitě. „To, že jsem často protivná a unavená, přece neznamená, že na tebe nejsem pyšná. Samozřejmě ti fandím a chci, abys to v životě někam dotáhl, a ne jako já…“

Najednou bylo Filipovi maminky líto. Objal ji a stulil se jí do klína. Hladila ho po vlasech a pak pronesla: „Víš co? Rozhodla jsem se, že tě do tý soutěže pustím.“ Filip se rychle posadil. „Ale budeš mi muset slíbit,“ pokračovala, „že zůstaneš úplně stejně úžasnej, obyčejnej kluk, jako jsi teď. Nenecháš se zblbnout a nedovolíš nikomu, aby tě nutil do věcí, který nechceš.“

Filip vyletěl jako střela, začal zběsile pobíhat a vyskakovat do výšky: „Slibuju, slibuju, slibuju… Jóóó! Já budu mít vlastního mecenáše!“ křičel na celý byt. „Mám tu nejlepší a nejhodnější mámu na světě!“

Maminka se rozesmála a chvíli pozorovala Filipa zářícího štěstím. Ale hned vzápětí si uvědomila, že kývla na něco, o čem vlastně nic neví. „Filipe,“ zarazila ho, „ukaž mi, o co v tý soutěži vlastně jde.“

Filip ji popadl za ruku a vlekl k počítači. Nahlas předčítal: „Odborná porota ze všech přihlášek vybere třicet nejzajímavějších dětí, se kterými televize natočí krátké video, takzvaný medailonek, o jejich životě, schopnostech a talentu.“ Obrátil se na maminku. „Mami, myslíš, že mě vyberou?“

„To já nevím,“ pokrčila rameny, „záleží na tom, kolik se přihlásí dětí.“ Přisunula se blíž k počítači a nahlas četla: „V prvním kole soutěže Tajný mecenáš vyberou diváci na základě medailonků deset dětí, které postoupí do druhého kola. Těchto deset dětí se přemístí do staré tajemné mecenášovy vily zvané MECEVILA. Mecenáš bude dětem zadávat úkoly a ony budou mít na vyřešení každého z nich tři dny. Pak bude následovat přímý přenos z Mecevily, kde každý soutěžící předvede, jak se s úkolem vypořádal. O tom, kdo ze soutěže vypadne, rozhodnou diváci svým hlasováním u televizních obrazovek. Do třetího finálového kola postoupí jen tři nejlepší účastníci. Z nich ale může vyhrát pouze jeden. Rodiče či jiní zákonní zástupci udělují souhlas s tím, že jakmile soutěžící děti vstoupí do Mecevily, budou bez kontaktu s okolním světem, nebudou mít přístup k internetu ani k mobilním telefonům a musí se spolehnout jen samy na sebe.“

Když maminka dočetla až sem, vyděšeně se na Filipa podívala: „To snad nemyslí vážně? To ti nesmím ani zavolat?“

„Ne,“ potvrdil jí Filip, „jasně to tady píšou.“ Maminka znejistěla, a tak rychle dodal: „To přece vydržím. Vždyť na táboře jsem to taky zvládl.“

„Jenomže tábor není televizní soutěž,“ nesouhlasila s ním maminka, „budeš tam pod hrozným tlakem a na všechno sám.“

„Mami, já to opravdu zvládnu,“ ujistil ji Filip. „Teď jen aby mě vybrali.“

Maminka si povzdechla: „Jak chceš, já tě varovala,“ a začala Filipovi vyplňovat přihlášku do soutěže.

Zklamání

Filip celých čtrnáct dní nemyslel na nic jiného než na Tajného mecenáše. Každý den s maminkou kontrolovali e-mail i schránku na dopisy v domě. Nic ale nepřišlo. Ani kladná, ani zamítavá odpověď. Filip cítil obrovské zklamání a vztek. Začínal mít pochybnosti sám o sobě. Co když na to nemá? Třeba jim nepřišel dost zajímavý. Možná ten životopis pokazil.

Nakonec ho dorazila maminka: „Já ti to říkala Filipe. Hloupé televizní soutěže! Dají ti naději, a pak jim nestojíš ani za to, aby ti odpověděli.“ Když viděla, jak se mu po jejích slovech roztřásla brada a jak se snaží potlačit slzy, hned dodala: „Tvoje chyba to není. Přece nemusíš nikomu dokazovat, že si chytrej kluk. Pojď se mnou k Mlsalovi, zvu tě na zmrzku.“

Filip neměl na zmrzlinu ani pomyšlení, ale nechtěl maminku zklamat, tak se zvedl, přehodil přes sebe lehkou bundu a šel.

Cukrárna U Mlsala byla v přízemí jednoho paneláku na jejich sídlišti. Filip s maminkou tam vždycky chodili oslavit vysvědčení, narozeniny nebo si jen tak spravit náladu, když měl jeden z nich špatný den. Dneska mu ale pistáciová zmrzlina vůbec nechutnala. Jako kdyby mu připomínala, že soutěž Tajný mecenáš byl jen hezký sen. Byl nádherný jarní den, ale Filip jako by to neviděl. Ani jeden z nich nevěděl, co říct. A tak tam seděli, lízali zmrzlinu a pozorovali malé prcky, jak si hrají na přilehlém hřišťátku.

Po návratu z cukrárny si Filip napustil horkou vanu. Vylezl z ní až poté, co ho maminka poněkolikáté vyháněla z vody: „Pojď už ven nebo se tam rozmočíš jako houba. Večeře je na stole, tak dělej!“

Filip do sebe nasoukal večeři, vyčistil si zuby a odploužil se do svého pokoje. Lehl si, přikryl si hlavu polštářem a pomalu se propadal do spánku.

Když vtom ho vzbudil maminčin výkřik: „Filipe!“

Nechápal, co se děje. Posadil se a zmateně si mnul oči. Dveře jeho pokojíčku se prudce rozrazily a v nich stála zářící maminka: „Oni tě vybrali!“ Filip na ni nechápavě zíral. „Vybrali tě do Tajného mecenáše!“

Vyskočil z postele a běžel k počítači. Z monitoru na něj svítila slova:

Ahoj Filipe, gratuluji ti k účasti v mé soutěži. Tvé studijní výsledky a životopis mě přesvědčily o tom, že do této soutěže patříš. Dávám ti šanci bojovat o tvůj sen. Hodně štěstí. Ať vyhraje ten nejlepší.

Tajný mecenáš

Medailonek

Od toho dne se Filipův i maminčin život změnil. Neustále je bombardovaly telefonáty z produkce soutěže Tajný mecenáš. Byli neodbytní. Pořád po nich něco chtěli a několikrát denně všechno dokolečka měnili. Potřebovali o Filipovi a jeho životě natočit medailonek. Mělo jít o krátké video, ale chovali se tak, jako by šlo o celovečerní film.

Televizní štáb se skládal z režiséra, kameramana, osvětlovače, zvukaře, kostymérky, maskérky a z několika asistentů a asistentek. Režisér se jmenoval Robert Klička. Byl mladý, ambiciózní a dravý. Od soutěže si sliboval začátek velké kariéry. Rozhodl se, že Tajný mecenáš bude trhák roku.

Natáčení medailonku začínalo ve škole. První záběr měl být na Filipa, jak přichází k budově školy. Sotva kameraman začal natáčet, ozvalo se hlasité: „Stop!“

Režisér Klička přiběhl k Filipovi: „Hele, jak se to tváříš?“

„Normálně,“ nechápal Filip.

„Ale ty se nemůžeš tvářit normálně.“

„Proč ne?“

„Musíš bejt smutnej!“ hulákal na něj Klička.

„A proč smutnej?“ divil se Filip.

„Abys u diváků vzbuzoval lítost.“

„Ale já nechci, aby mě lidi litovali.“

„To sis měl rozmyslet dřív, než ses přihlásil do týhle soutěže. Teď musíš poslouchat moje pokyny.“ Když viděl Filipův nesouhlas, promnul si dlouhou bradku, na které měl gumičku, a přátelsky ho objal kolem ramen. „Neboj se, vím, co dělám. Když budeš působit zoufale, zajistíš si spoustu hlasů od diváků.“

Filip setřásl jeho ruku. Nejraději by utekl. Kam se to proboha dostal?

Když režisér viděl jeho výraz, zakřičel: „Franto, toč to, toč to, dělej! Teď se tváří výborně.“

Filip absolutně nechápal proč, ale tenhle záběr smutného chlapečka, který jde do školy, musel opakovat ještě nejméně dvacetkrát.

Konečně byl režisér Klička spokojený. Přitočil se k Filipovi a skrz zuby procedil: „No vidíš, že to jde, když se snažíš.“

Pak se televizní štáb přemístil do budovy školy. Všechny děti na chodbě valily oči. Holky se hihňaly a některé se vehementně snažily dostat co nejblíž k Filipovi. Hlavně aby byly také v televizi.

Filip dostal na chvíli volno a štáb se přesunul do sborovny. Tam už čekal nastoupený celý učitelský sbor i s panem ředitelem Hromadou. Paní učitelky ten den vypadaly úplně jinak než obvykle. Některé měly čerstvě nabarvené vlasy a na tvářích silný make-up. Ty, které přišly jako normálně, si vzaly do parády maskérky a alespoň jim přepudrovaly nos, čelo a bradu, aby se neleskly. Panu řediteli narovnaly kravatu, zamaskovaly kruhy pod očima a postavily ho do středu hloučku křečovitě se usmívajících učitelek.

Režisér Klička přimhouřil oči, poodstoupil a dlouho si je všechny prohlížel. Nakonec zavelel: „Vy, vy a vy,“ ukázal na tři učitelky, „prosím pryč.“

Vyhozené paní učitelky zalapaly po dechu. Dívaly se jedna na druhou a nechápaly, proč zrovna ony nemůžou být v záběru. Ale to už je asistenti odváděli za dveře, aby nerušily.

Režisér zvolal: „Prosím klid!“ Pak se zeptal: „Kamera?“

„Jede,“ odpověděl kameraman.

Poté před kameru přistoupila paní s tabulkou s červenými digitálními čísly a zaskuhrala: „Obraz 23/1. Sborovna poprvé.“

Režisér zavelel: „Akce!“

Pan ředitel se nadechl a spustil připravenou řeč. Hned po prvních dvou větách ho ale Klička přerušil: „Stop! Strašně mumláte, není vám rozumět! Znovu!“

Pan ředitel musel opakovat svůj projev snad stokrát. Během natáčení se tak zpotil, že maskérky měly co dělat, aby ho zvládly doupravovat. Ještěže má každá škola jen jednoho ředitele, jinak by ho také vyměnili.

Když konečně odjeli, Filip si oddechl: „Fuj, to byl ale den.“