Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c. – editor

FYZIKÁLNÍ LÉČEBNÉ METODY PRO PRAXI

Kolektiv autorů:
Mgr. Martin Brach, prof. MUDr. Ivan Dylevský, DrSc., Mgr. Simona Hájková, Ph.D., Mgr. Václava Hušková, MUDr. Jiří Jeřábek, CSc., MUDr. Miroslav Malay, Ph.D., MUDr. Ljiljana Marič, MUDr. Jindřich Maršík, MBA, prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c., MUDr. Jiří Nedělka, MUDr. Tomáš Nedělka, Ph.D., doc. PhDr. et Ing. Jaroslav Průcha, CSc., Ph.D., Ing. Aleš Příhoda, MUDr. Michaela Tomanová, Ph.D., MBA, Mgr. Josef Urban

Recenzenti: MUDr. Petr Kolář, Ph.D., PhDr. Marek Zeman, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Photo © depositphotos.com 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 7449. publikaci
Odpovědný redaktor Mgr. Helena Vorlová
Sazba a zlom Josef Lutka
Obrázky dodali autoři.
Počet stran 200
1. vydání, Praha 2019

Tiskárna v Ráji s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1098-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1097-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0478-9 (print)

Autorský kolektiv

Mgr. Martin BRACH, asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, fyzioterapeut Ústřední vojenské nemocnice – Vojenské fakultní nemocnice v Praze

Prof. MUDr. Ivan DYLEVSKÝ, DrSc., profesor anatomie, histologie a embryologie, děkan Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a emeritní přednosta Anatomického ústavu 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Simona HÁJKOVÁ, Ph.D., externí vyučující katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

Mgr. Václava HUŠKOVÁ, asistentka katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Jiří JEŘÁBEK, CSc., lékař Rehabilitačního ústavu Kladruby a externí učitel katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Miroslav MALAY, Ph.D., vedoucí katedry fyzioterapie Fakulty zdravotnictví Trenčianské univerzity Alexandra Dubčeka v Trenčíně, vedoucí lékař Fyziatricko-rehabilitačního oddělení Polikliniky ministerstva obrany Slovenské republiky v Trenčíně, detašovaného pracoviště Ústřední vojenské nemocnice Slovenského národního povstání v Ružomberoku

MUDr. Ljiljana MARIČ, ředitelka úseku léčebné péče Léčebné lázně Bohdaneč, externí vyučující katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Jindřich MARŠÍK, MBA, primář Lázeňského hotelu Radium Palace, hlavní lékař léčebných lázní Jáchymov, a.s. po metodické stránce

Prof. MUDr. Leoš NAVRÁTIL, CSc., MBA, dr. h. c., vedoucí katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Jiří NEDĚLKA, asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, vedoucí lékař ambulantního rehabilitačního oddělení v Praze-Řepy

MUDr. Tomáš NEDĚLKA, Ph.D., odborný asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, lékař se specializací Neurologické kliniky dospělých 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Motol v Praze

Doc. PhDr. et Ing. Jaroslav PRŮCHA, CSc., Ph.D., akademický pracovník Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Ing. Aleš PŘÍHODA, asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, fyzioterapeut kliniky THERAP TILIA v Praze

MUDr. Michaela TOMANOVÁ, Ph.D., MBA, dříve primářka Rehabilitačního ústavu v Brandýse nad Orlicí, nyní odborná lékařka Centra pohybové medicíny Pavla Koláře v Praze, externí vyučující katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

Mgr. Josef URBAN, odborný asistent katedry fyzioterapie Fakulty tělesné kultury Univerzity Palackého v Olomouci

Poněkud nekonvenční úvod

Ročně prý přibývají dva exobity informací (Exobit, také exit, Ei = 1018 bitů). Má ještě cenu číst?

Existuje rozsáhlý koncept tzv. creative reading. Primárním cílem tvůrčího čtení není pouhé získávání informací, ale především zjištění záměru autora a práce s jeho záměrem. Výběr a zpracování informací jsou v exobitovém světě vždy marná a nutně neúplná činnost. Je proto vhodné ponechat tuto sisyfovskou práci na autorovi. Příjemci, čtenáři nebo studentovi, má být určen autorský záměr, tedy způsob myšlení, výběr informací a jejich třídění. Případnému čtenáři těchto řádků přenechávám na laskavém zvážení, kolik našich učebnic, monografií a nejrozmanitějších textů tyto zásady naplňuje.

Čtení a učení je asi poslední tvůrčí činnost, která nám zbývá. V době kdy množství informací vytváří mlhu, ve které se nedá nic podstatného najít, by se asi mělo začít s výukou kreativního čtení a s nácvikem schopnosti rychle rozpoznat záměr (nebo jeho absenci) ve čteném textu, a co nejrychleji tak rozptylovat kouř faktoidů, který nás dusí a zaplevelují specifické prostředky vzdělávání – učebnice.

Je zde ještě ale další problém.

Autor každého textu v něm zároveň kóduje nebo nekóduje svého budoucího čtenáře. Pokud to neudělá nebo není schopen to udělat, text je například banální, nepřehledný, nesrozumitelný, nepřínosný, zmizí autorský nezáměr v černé informační díře. Většina odborných textů (97 %) není nikdy čtena. Učebnice jsou na tom sice o poznání lépe, ale není to dáno jejich kvalitou. Jsou povinnou četbou. Možná, že tato tristní zjištění nejsou jen důsledkem nezvladatelného množství informací, neinformací a desinformací, ale snad má na této situaci i podíl nedostatečně nebo špatně formulovaný autorský záměr a z něj vycházející model čtenáře – u učebnic studenta.

Problém není pouze v tom, že vycházejí knihy, učebnice a časopisy, které nikdo nečte. Lidské společenství, lidské komunity včetně odborných (profesních) komunit, formuje jazyková (textová) komunikace. Jedině tam, kde budou lidé schopni vybírat z nekonečného množství informací autorské záměry a pracovat s nimi a jen s nimi, vznikne globální společnost. Jinde se rozpadne.

Přeji čtenářům, aby autorský záměr v každém publikovaném textu i učebnici nalezli.

V učebnici věnované fyzioterapeutickým technikám a dovednostem je vyjádřen záměr nejhumánnější – přinést poznatky, které přežily chaos doby, rádoby vědecké léčebné postupy a tvoří pro většinu lidí i společnost jako celek, dostupné léčebné prostředky. Úvod by měl obsahovat i nějaké poslání. Za tisíciletí, ve kterých se vyvíjely fyzioterapeutické léčebné a regenerační postupy, bylo moudrostí řečeno mnoho. Snad až příliš.

Dostáváte do ruky učební text, pak vám tedy přeji: „Neberte vzdělávání jen jako nutnost učit se skutečnosti, čísla, postupy. Důležitější je pochopit svět. Svět bolesti, nemoci, utrpení, neštěstí, ale i svět nápravy, úlevy a pochopení…“

prof. MUDr. Ivan Dylevský, DrSc.
děkan Fakulty biomedicínského inženýrství
Českého vysokého učení technického v Praze

Několik slov úvodem

Využívání nejrůznějších forem energie má v léčbě pohybového aparátu dlouholetou tradici, jak dokumentuje i úvodní kapitola následujícího textu.

Energie je sice jen jednou veličinou, ale má rozdílné formy projevu, a tím i odlišné působení na organizmus. Energie je schopnost hmoty konat práci. Základním zákonem, který pro všechny typy energii platí, je zákon o jejím zachování. Energii není možné vyrobit ani zničit, můžeme ji pouze změnit na jiný druh energie. Veškeré změny, které se v přírodě vyskytují, znamenají, že pokud někde energie přibyde, jinde se to samé množství energie zmenší. Materiální svět je neustálým procesem energetické proměny.

Prakticky všechny energetické formy využíváme jak v manuálních metodách, tak ve fyzikální terapii, která našla uplatnění jak ve fyzioterapii, tak i v balneologii nebo klimatologii. S odpovídající přístrojovou technikou se setkáváme nejen v ambulancích, v nemocnicích, v lázeňských domech, ve sportovních klubech, ale i v estetické medicíně a v psychiatrii.

Zdroje pro fyzikální terapii jsou jak přírodní (sluneční záření, radioaktivní záření, klimatické vlivy), tak umělé, které jsou zdrojem elektrické, elektromagnetické, akustické, termické a mechanické energie. Zdrojem energie může být i lidská síla (masáže).

Z fyziologického hlediska je účinek energetického působení reakcí organizmu na podnět, jehož cílem je aktivace funkcí organizmu a docílení harmonizovaného stavu. Aby tohoto stavu bylo dosaženo, je na lékaři nebo fyzioterapeutovi, aby zvolil vhodný zdroj energie pro danou zdravotní indikaci, jeho odpovídající intenzitu, délku léčby, interval mezi jednotlivými procedurami a bral zřetel také na možné kontraindikace fyzikální léčby. V taktice vhodné léčby je řada rozporů a názory jednotlivých odborníků se mnohdy liší. Zejména pro začátečníky je situace často nepřehledná, a to jak v klíčových otázkách vhodné indikace, nebo naopak zásadní kontraindikace. Situaci ještě více komplikuje dynamicky se rozvíjející technika nabízející přístroje se stále širším spektrem fyzikálních parametrů a zdokonaluje se robotická rehabilitace. Objevují se stále nové možnosti výpočetní techniky.

Fyzikální terapie je součástí komplexní terapie a nemůže být proto chápána jako klíčový léčebný prostředek. Hraje ale důležitou psychoterapeutickou roli. Převážnou většinou nemocných je přijímána pozitivně a je oblíbená. Nemalou roli přitom hraje prostředí, ve kterém je aplikována, a empatický přístup ošetřujícího personálu.

Cílem předloženého textu je seznámit čtenáře se základy fyzikální terapie, s jejími formami, s vhodnými fyzikálními parametry, s možnými indikacemi a upozornit na kontraindikace. Nemá za cíl úplně vyčerpat danou problematiku, proto odkazujeme na další literaturu.

Poděkování celého autorského kolektivu patří oponentům za jejich kritické podněty, které pomohly ke zkvalitnění textu, a všem pracovníkům zdravotnické redakce nakladatelství Grada Publishing.

prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c.
srpen 2019

1Stručná historie fyzikálních léčebných metod

Historie fyzioterapie (latinsky physiotherapia) je delší než 7000 let. Ale samotný výraz fyzioterapie se objevuje vodborné literatuře teprve v19. století (francouzsky physiothérapie; rusky физиотерапия; německy die Physiotherapie; anglicky physiotherapy). Pořadí jazyků není náhodné, vychází zpočtu publikací vdaných jazycích. Smyslem této úvodní kapitoly je přiblížit čtenáři alespoň některé klíčové momenty vprůběhu dějin.

Na samotném začátku fyzioterapie stály dvě metody: hydroterapie amechanoterapie. Těžko posoudit, která byla první.

1.1Hydroterapie abalneoterapie

Pravděpodobně hydroterapie, protože podle archeologických vykopávek si již před 20 000 lety lidé léčili bolesti kloubů způsobené artrotickými změnami vteplých pramenech udnešních Krapinských Teplic vChorvatsku. Právě oblasti Středozemního aRudého moře lze považovat za kolébku balneoterapie. Často byla spojena snáboženskými úkony. Jejím smyslem byla očista anabytí čerstvé síly. Pozůstatky lázní nacházíme vIndii, Íránu, vSýrii apochopitelně vEgyptě.

Historie Jeruzaléma je delší než 6000 let. Koupel vJordánu už vdobě předkřesťanské měla očistný aléčivý význam. Budovány byly umělé rybníky askalní cisterny. Palestinci využívali vté době termální vody ujezera Tiberias (obr. 1.1) apozději také Římané.

Obr. 1.1 Antické vykopávky vTiberias-Hammat (https://touristinisrael.wordpress.com/2016/08/21/tiberias-hammat-hot-springs/#jp-carousel-5129)

Kulturu vodoléčby převzaly antické civilizace, Řekové aŘímané. Jejím propagátorem byl Hippokratés zKósu (460–377 př. n. l.). Hippokratés pocházel zjižních Sporad, zostrovů při jihozápadním pobřeží Malé Asie, zlékařské rodiny, odvozující svůj původ od Asklépia, řeckého léčitele, který měl žít ve 13. století př. n. l. Hippokratés inicioval systém léčení vycházející zmnohaletých zkušeností, ale přizpůsobený novým poznatkům. Navrhl nejstarší nemocnici světa Asklepieion (obr. 1.2). Řekové milovali polévání asprchování. Znali parní ahorkovzdušné lázně. Vbohatých domech bylo zvykem nabídnout návštěvníkovi lázeň apoté byl natírán vonnými oleji. Pro nejbohatší byly zakládány ilázně.

Obr. 1.2 Nejstarší nemocnice světa Asklepieion (https://www.google.cz/search?q=asklepieion&source=lnms&tbm=isch&sa=X&ved=0ahUKEwjEr76r1OzZAhUTiaYKHdAdCzAQ_AUICigB&biw=1920&bih=954#imgdii=2fvCK6v7XbPsmM:&imgrc=mDoNztnyRMoJzM)

Lázeňství přivedli na svou dobu kdokonalosti Římané. Zpočátku se Římané koupali vTibeře na Martově poli. Rozvoj města založeného podle bájí 753 př. n. l. vyžadoval zřízení kanalizace (cloaca publica), která ústila vTibeře. Tím došlo kjejímu znečištění anutnosti zřizovat lázně jak veřejné, tak soukromé. Zpočátku byly skromné, voda vnich byla studená. Navíc jich byl nedostatek ajejich rozvoj umožnilo teprve vybudování veřejných vodovodů (aquaeductus). Nejstarším římským akvaduktem byl Aqua Appia dlouhý 16 km a445 m. Postavit jej nechal vroce 312 př. n. l. Appius Claudius Caecus.

Ostoletí později zásluhou řeckých lékařů, otroků, začínají Římané nacházet oblibu vteplé vodě. Klasická koupel umožňovala čtyři procedury: horkovzdušnou lázeň, tepelnou koupel, studenou lázeň, suché odrhnutí. Později přibyla horká potní lázeň. Malou revolucí byl vynález centrálního topení v80. roce př. n. l. To umožňovalo rozvoj lázní vdobytých koloniích schladnějším podnebím (např. Trevír vNěmecku). Vdobě největšího rozkvětu bylo vŘímě minimálně 13 velkých veřejných ana 800 soukromých lázní, mnohé se těšily nebývalému luxusu (obr. 1.3). Lázně nebyly jen místem očisty, ale znamenaly společenské centrum sdosahem do politického aobchodního života. Většina vnitřních interiérů byla obložena mramorem, kamenné vany byly zjediného kusu nerostu. Svobodný Říman mohl strávit vlázních celý den. Nacházely se vnich různé obchody, návštěvníci měli kdispozici baziliku či knihovny. Sloužily ik sexuálním hrátkám.

Obr. 1.3 Caracallovy lázně (https://magazin.travelportal.cz/2016/03/11/caracallovy-lazne/)

Již staří Římané vytvořili klasifikaci minerálních pramenů, znali jejich indikace. Rovněž balneotechnika byla již pokročilá. Vlázních měli klienti kdispozici sprchy, koupele, inhalace, potní lázně, nakuřování. Lázeňská místa měla podobný charakter, jaký známe dnes. Byly zde obchody, hotely, místa pro rozptýlení. Důležitou roli hrály lázně uvojsk pro udržení hygieny. Jejich stopy nacházíme iu Trenčína (Slovenská republika), kde Římané měli v1. a2. století vojenský tábor.

Rozšiřující se křesťanská ideologie po zániku Západořímské říše v5. století, jejíž mnozí hlasatelé brojili proti lázním jako místu neřesti asmilstva, vedla kjejich postupnému zániku. Další pohromou pro jejich existenci bylo stěhování národů. Kjejich zániku došlo za necelých 200 let.

Poznatky Římanů převzali Arabové aTurci. Tyto národy upřednostňovaly potní procedury vhorkém vzduchu nebo vparní komoře doplněné omasáže. Nádherné lázně bývaly vPersii, ale také vBudě. Mezi slovanskými kmeny byly rozšířeny zejména ruské parní lázně.

Reminiscenci lázní zaznamenáváme na přelomu 11. až 12. století vPyrenejích. Zajímavostí je, že vté době jsou majetkem katolických klášterů. Rozvoj lázní byl postupný, jejich největší oblibu pozorujeme ve 14. až 15. století. Je pozoruhodné, že vté době neexistovala žádná ostýchavost, společně se koupali muži, ženy aděti, chudí ibohatí. Srozvojem balneoterapie se rozvíjí dietetika, pochopitelně vjiném pojetí, než ji přijímáme dnes.

Lázně poskytují vté době očistné koupele spojené se zábavou inejvyšší šlechtě včetně vladařů. VPraze byly veřejné lázně hlavně na pravém břehu Vltavy od Podskalí kžidovským lázním tehdejší čtvrtě Josefov. Kdo by neznal příběh krásné Zuzany, lazebnice zKarlových lázní acísaře Václava IV. Lucemburského (obr. 1.4).

Obr. 1.4 Lazebnice zbible Václava IV. (https://www.novinky.cz/kultura/324038-skandal-nebo-umeni-polonahe-lazebnice-v-bibli-vaclava-iv.html)

Je zajímavé, že úpadek vodoléčby pozorujeme vdobě, ve které bychom to snad nejméně očekávali, vobdobí renesance. Kromě obav zmravopočestnosti ktomu přispěly opakovaně se šířící epidemie moru. Tělesnou čistotu vystřídaly pudry avoňavky.

Onávrat vodoléčby se nejvíce zasloužil John Floyer (1649–1714), anglický lékař působící vměstě Lichfield. Doporučoval jen studenou vodu. Obrat kvodoléčbě abalneoterapii pozorujeme teprve vprůběhu 18. století, kdy se sice nadále dbá na cudnost, na druhé straně se ale vrací staré léčebné metody. Oblibě se těší minerální vody, více se dbá na správné stravování. VČechách zažívají reminiscenci zejména lázně na severu Čech.

Čtenáři vědí, že 19. století je stoletím páry, atedy iželeznice. Snazší apohodlnější cestování vedlo kbudování dalších lázeňských míst, opírající se zejména ovodoléčbu. Výjimkou již není ani návštěva mořských lázní. Ve druhé polovině tohoto století se objevují první vědecké práce věnované balneologii ahydroterapii, jsou zakládány odborné lékařské společnosti. Rozvoj přírodních věd umožnil pevný vědecký základ tohoto oboru. Nejvíce byla ceněna francouzská škola, zajímavé terapeutické výsledky měli ilékaři vAnglii či vNěmecku.

Vprvní polovině 19. století pozorujeme zajímavý fenomén, kdy se vodoléčby zmocnili laici. Vinzenze Priessnitze (1799–1851), který pocházel zrodiny chalupníka, považujeme za zakladatele přírodního léčitelství. Působil vGräfenberku (dnes Lázně Jeseník) ve slezské části Jeseníků. Prosazoval léčbu prací, čerstvým vzduchem ačistou horskou vodou. Položil základy hydroterapie. Považujeme ho za zakladatele výše zmíněných lázní. Legenda říká, že kléčení vodou jej inspirovala zraněná srna, kterou jako dítě pozoroval, jak si chodí omývat ránu do pramene až do úplného vyléčení. Ve 14 letech mu při svážení dřeva skříply otěže ruku, bolest následně tišil mokrými zábaly. V16 letech utrpěl těžký úraz, když mu hrudník přejel povoz tažený splašenými koňmi. Priessnitz se vyléčil sám pomocí studených obkladů avody, zlomená žebra si rovnal oopěradlo židle. Tento úspěch ho přivedl knápadu léčit zvířata sousedů apozději samotné sousedy. Pověst ojeho schopnostech se rozšířila tak, že začali přicházet ivýznamné osobnosti nejen ze Slezska, ale zcelého Rakouského mocnářství (obr. 1.5). Vroce 1822 přestavěl rodný dům ve zděnou budovu spatrem (obr. 1.6). Vpřízemí umístil necky, atak vznikl první vodoléčebný ústav na světě (obr. 1.7). Kromě využívání studené vody kzábalům, omývání akoupání využíval potní kůru apracovní terapii.

Obr. 1.5 Počátky léčby vGräfenberku (https://www.taringa.net/posts/salud-bienestar/9264947/Vincenz-Priessnitz-fundador-de-la-hidroterapia.html)

Obr. 1.6 Rodný dům Vinzenze Priessnitze, posléze jím přestavěný lázeňský dům, dnes muzeum (http://www.fotohistorie.cz/Olomoucky/Jesenik/Lazne_Jesenik/Lazne_Jesenik_-_rodny_dum/Default.aspx)

Obr. 1.7 Priessnitzův vodoléčebný ústav (http://www.kamkam.eu/clanok/212/odkaz-vincenza-priessnitza-zaradili-do-zoznamu-ludovej-kultury)

Priessnitz se pochopitelně dostával do konfliktu smístními lékaři aranhojiči, kteří na něj podali stížnost. Vadilo jim, že laik léčí zadarmo aúspěšně. Priessnitzovi byl časem povolen provoz malého lázeňského zařízení se dvěma vanami, které smělo hostit pouze místní obyvatele, ato pod dohledem lékařů. Oficiální lázně vznikly vroce 1837, kdy získal potvrzení císařské komise, ačkoliv neměl lékařské vzdělání. Komise prohlásila jeho vodoléčbu za „nový pozoruhodný jev voblasti zdravotnictví“. Vlázních se tou dobou léčilo až 1500 pacientů ročně asjížděli se sem lékaři zcelé Evropy, aby studovali Priessnitzovy léčebné metody.

Priessnitz získal řadu následovníků. Jedním znich byl iSebastian Kneipp (1821 až 1897), kněz aléčitel zbavorského města Wörshofen, který rovněž využíval vodu jako základ přírodní léčby. Oproti Priessnitzovi, který byl pravděpodobně negramotný, své léčebné metody publikoval ajeho knihy byly přeloženy do mnoha jazyků včetně češtiny, atím metody „knajpování“ byly populární iv Čechách.

Ve druhé polovině 19. století roste počet lékařů, kteří využívají poznatků léčitelů ve své odborné práci, opírají se ovědecké poznatky. Vtomto směru si zachovávají prioritu Francouzi, zatímco vNěmecku stále převažují takzvaní „Naturarzt“, resp. „Wasswerarzt“, kteří útočí na lékařský stav asvé metody vydávají za ty jedině správné.

Je na místě zde připomenout jméno profesora vídeňské univerzity, rodáka zJosefova (dnes součást města Jaroměře), Wilhelma Winternitza (1835–1917) (obr. 1.8). Vroce 1881 zpracoval kapitolu hydroterapie do třísvazkové učebnice „Handbuch der allgemeinen Therapie“, jejímž editorem byl profesor mnichovské univerzity Hugo Wilhelm von Ziemssen. Winternitz rovněž založil aeditoval „Listy pro klinickou hydroterapii“.

Obr. 1.8 Wilhelm Winternitz (https://austria-forum.org/af/AEIOU/Winternitz%2C_Wilhelm)

Prvním českým lékařem, který opřel vodoléčbu ovědecké základy, byl doc. MUDr. Antonín Šlechta (1810–1886), lázeňský lékař vSedmihorkách, který založil vodoléčebný ústav vycházející ze zkušeností Priessnitze. Druhým byl doc. MUDr. Jan Špott (1813 až 1888), který na základě znalostí zGräfenberku založil sMUDr. Amerlingem nemocnici pro přírodní léčení vPraze asám přednášel na lékařské fakultě Univerzity Karlovy nauku ovodoléčbě atělocviku. Čtenáře určitě zaujme, že jeden rok měl tyto přednášky vneděli mezi 7. až 8. hodinou ranní.

Významnou osobností české balneologie, která se zaměřila na využití minerálních vod ve vodoléčbě, byl na přelomu 19. a20. století doc. MUDr. Vladislav Mladějovský (1866–1935). Vroce 1907 vydal první česky psanou učebnici balneologie ahydroterapie. Po roce 1918 založil Ústav pro fyzikální léčbu při Karlově univerzitě, odbornou společnost azačal vydávat odborný věstník.

První světová válka (1914–1918) přinesla řadu zraněných, kteří vyžadovali dlouhodobou rehabilitaci po ztrátě končetiny či končetin tak, aby následně byli schopni se sami osebe postarat. Některá zranění však vtéto době vedla knezbytnosti doživotní péče oválečné invalidy. Stát tak byl nucen zajistit odpovídající množství rehabilitačních apečovatelských ústavů izdravotního personálu, který by byl schopen tuto péči zajistit.

Zmeziválečného období je třeba připomenout dva významné odborníky – prof. MUDr. Eduarda Cmunta (1878–1967), vedoucího fyziatrického oddělení II. interní kliniky Lékařské fakulty Univerzity Karlovy aprof. MUDr. Františka Lenocha, DrSc. (1898–1970), který habilitoval vroce 1934 voboru balneologie.

Zpoválečných odborníků je nutné připomenout prof. MUDr. Karla Přerovského, DrSc. (1897–1975), jednoho ze zakladatelů aředitelů Výzkumného ústavu balneologického, prof. MUDr. Josefa Ipsera, DrSc. (1900–1978) aprof. MUDr. Jaroslava Bendu, DrSc. (1925–2015), který vedl Výzkumný ústav balneologický vMariánských Lázních vletech 1968–1995. Byl expertem pro otázky balneologie pro Světovou zdravotnickou organizaci (WHO), založil odborné časopisy Balneologia Bohemica aBalneologické listy. Konečně je nutné zmínit idoc. MUDr. Dobroslavu Jandovou, autorku poslední učebnice „Balneologie“.

1.2Mechanoterapie, manuální terapie

Termín masáž byl sice převzat zfrancouzštiny, ale nejstarší písemné zmínky omasáži pochází již zEgypta aČíny. Egyptský „Ebersův papyrus“ zroku 1550 př. n. l. (obr. 1.9) je 20 metrů dlouhý aobsahuje 110 stránek. Přitom je považován za kopii textu ještě staršího. Jsou do něho vloženy údaje avědomosti tehdejší medicíny. Masáž je uváděna jako jeden zmožných léčebných prostředků, zejména při psychických chorobách.

Obr. 1.9 Ebersův papyrus (https://cs.wikipedia.org/wiki/Ebers%C5%Afv_papyrus#/media/File:Pebers_c41-bc.jpg)

VČíně je nejstarší literární památkou tohoto druhu „Nei Ťing Su Wen“. Vní je doporučena dechová gymnastika jako účinná léčebná kúra. Rovněž vindickém spise „Ajurvéd“, který byl napsán kolem roku 1800 př. n. l., je mezi léčebnými procedurami uváděna masáž. Masáž byla známa iv Japonsku. Vasyrském městě Ninive vpaláci krále Sanheriba (žil v7. století př. n. l.) byla nalezena alabastrová váza, na níž je znázorněna masáž. Od Egypťanů převzali masáž Židé, kteří ji ritualizovali do formy obřadu.

Hippokratés popisuje léčebný účinek masáže při onemocnění kloubů apáteře. Doporučoval různé typy masáží. Masáž nebyla pouhým léčebným úkonem, používali ji také zápasníci asportovci. Prováděli ji profesionální maséři, proto se vyučovala v„Gymnasionech“ (obdoba našich středních sportovních škol) (obr. 1.10). Od Řeků převzali masáž Římané. Nejslavnější zřímských lékařů Claudius Galenos, známý spíše jako Galén (129–215), lékař školy gladiátorů, byl prvním, který cílevědomě použil masáže jako součást tělesné výchovy. Soustavnou masáží avhodným tréninkem dokázal zesílit svaly apřipravit tak atlety na vysoké výkony.

Obr. 1.10 Výuka masáže v„Gymnasionu“

Jak jsme již uvedli výše, rozpad Západořímské říše (je spojován sdatem 4. září 476) znamenal zejména vEvropě významný úpadek mnohých civilizačních výdobytků, lékařské vědy vobory pečující otělo nevyjímaje. Pouze Arabové navázali na poznatky zantického světa. Nejslavnějším představitelem arabské vědy tohoto období byl tádžický lékař, polyhistor, básník, filozof, matematik, astronom astátník vjedné osobě Abú‘Alí al-Ḥusajn ibn‘Abd Alláh ibn Al-Hasan ibn Ali ibn Síná, kterého známe pod polatinštělou zkomoleninou Avicenna (980–1037). Medicínu se naučil od křesťanského lékaře, studoval ji zděl Hippokrata aGaléna. Ze 450 prací, okterých se ví, že byl jejich autorem, přežilo okolo 240, včetně 150 ofilozofii a40 omedicíně. Zjeho děl vyniká „Al-Kánún fi ttibb“ (Kánon medicíny/Canon Medicinae), který je datován kolem roku 1030 aje rozdělen do pěti knih (obr. 1.11). Avicenna píše, že cílem masáže je urychlit odplavení látek, které způsobují únavu abolest ze svalů. Na rozdíl od Řeků, kteří masírovali výhradně rukama, používali Arabové inohy aměli iněkteré, pro nás nezvyklé, hmaty.

Obr. 1.11 Masáž vyobrazená vKánonu medicíny (http://www.muslimheritage.com/article/ibn-sinas-canon-medicine)

Od Arabů převzali masáž Turci, Peršané, kavkazské astředoasijské národy.

Vobdobí středověku, ve kterém převládala teologie aduchovní spása člověka nad poznatky vlékařství anad péčí otělesnou kulturu, jsou znalosti vmechanoterapii zavrženy. Úroveň lázeňství rychle mizí amasáž, pokud se vlázních ještě provádí, není již chápána jako léčebná procedura. Vždyť jenom obnažování, natož pak dotýkání se obnaženého těla, je považováno za nemravnost. Masáž byla zavržena ioficiální medicínou. Lékař často vyšetřil pacienta, aniž by se ho dotkl! Svou roli zde hrál istrach před možnou infekcí nebo před cizopasníky.

Tuto skutečnost však není možné zobecňovat. Je známá úspěšná rehabilitace císaře Karla IV. Lucemburského (1316–1378) po závažném úrazu krční páteře při pádu zkoně při rytířském souboji vroce 1350 (obr. 1.12). Karel IV. zůstal po tomto úrazu zcela ochrnutý (nejednalo se pouze oúraz páteře, ale ispodní čelisti adalších částí lebky). Umění lékařů té doby lze idnes, smoderními poznatky, obdivovat. Třebaže důsledky úrazu byly patrné, pohybově nebyl panovník výrazně omezen.

Obr. 1.12 RTG snímek krční páteře Karla IV. pořízený vroce 1977 svědčící oprožitém úrazu (zarchivu Emanuela Vlčka)

Krenesanci lékařství, tělesné výchovy amasáže dochází teprve v16. století. Vtéto době lékaři objevují antická díla svých předchůdců amnohé poznatky získávají prostřednictvím arabských učenců. Díky prvním pitvám se rozvíjí anatomie, dochází krenesanci tělesné kultury, zlepšuje se hygiena. Francouzský královský chirurg sbohatými válečnými zkušenostmi Ambroise Paré (1509–1590) se mimo jiné zabýval konstrukcí končetinových aočních protéz. Vjednom ze svých děl doporučuje masáž při kloubních onemocněních (obr. 1.13).

Obr. 1.13 Obrázek masáže ve stěžejním díle Ambroise Paré (https://www.museeprotestant.org/en/notice/ambroise-pare-1509-1590-2/)

Profesor Giovanni Alfonso Borelli (1608 až 1679), italský přírodovědec afyziolog, ve své knize „Opohybu živočichů“ pojednává ofyziologii pohybu, osmršťování svalů asprávně posuzuje roli dlouhých kostí, které jako páky přenášejí pohyby. Všímá si vlivu nervů na svalovou činnost asnaží se vysvětlit podstatu svalových bolestí, které lze zmírnit masáží (obr. 1.14). Je považován za otce biomechaniky.

Obr. 1.14 Stěžejní dílo Giovanni Alfonso Borelli (https://en.wikipedia.org/wiki/Giovanni_Alfonso_Borelli#/media/File:Borelli_-_Motu_Animalium.jpg)

Profesorovi univerzit vPadově, Boloni ave Florencii Girolamu Mercuriale (1530–1606) se dostalo toho nejlepšího vzdělání právě na těchto univerzitách. Poznatky získané studiem klasické alékařské řecké ařímské literatury využíval ve své lékařské avědecké práci. Zní čerpal zkušenosti, které mu dovolovaly poznat správné dietní zásady, význam cvičení ahygieny, možnosti přírodních léčebných metod. Dokázal vysvětlit principy fyzikální léčby. Ve svém vynikajícím díle „De Arte de syn Gymnastica“, vydaném vroce 1569 vBenátkách (obr. 1.15), shromáždil dostupné znalosti omasáži aléčebné gymnastice. Text doprovodil řadou kreseb.

Obr. 1.15 Ukázka spojení gymnastiky amasáže ve stěžejním díle Girolama Mercuriale „De Arte de syn Gymnastica“ (http://www.polisportivaviareggio.com/p/chi-era-girolamo-mercuriali.html)

Teprve v19. století se zrodila moderně pojatá masáž. Zásluhu na tom měl rodák zjihošvédské Ljungby Pehr Henrik Ling (1776–1839) (obr. 1.16). Několik let prožil vcizině apo návratu do Švédska působil jako tělovýchovný instruktor na Vojenské akademii vCarlsbergu, kde zužitkoval své poznatky zvýznamu pravidelného tělesného cvičení ao gymnastice získané vzahraničí. Vroce 1813 založil ve Stockholmu Centrální institut pro výcvik gymnastických instruktorů. Vroce 1835 byl jmenován profesorem ačlenem Švédské akademie. Vyvinul systém integrované manuální terapie, kombinující fyzický trénink agymnastické postupy se znalostí anatomie, fyziologie apatologie.

Obr. 1.16 Pehr Henrik Ling (https://en.wikipedia.org/wiki/Pehr_Henrik_Ling#/media/File:Pehr_Henrik_Ling.jpg)

Za významného představitele mechanoterapie druhé poloviny 19. století považujeme rusko-německého lékaře, absolventa medicíny vSt. Petersburg Izraila (Isidora) Wieniaminowicze Zabłudowskeho (1851–1906) (obr. 1.17), vojenského lékaře vpluku kozáků. Později se stal profesorem lékařské fakulty Univerzity Friedricha Wilhelma vBerlíně. Vypracoval vlastní metodiku masáží, které popsal ve více než 100 publikacích, vyškolil mnoho světově proslulých masérů.

Obr. 1.17 Izrail Wieniaminowicz Zabłudowski (https://pl.wikipedia.org/wiki/Isidor_Zabludowski#/media/File:Isidor_Zabludowski.jpg)

Základy sportovní masáže položily severské národy. Švédskou afinskou masáž si osvojili američtí atleti při olympijských hrách vroce 1900, kteří metodiku přepracovali ana 5. letní olympiádě ve Stockholmu vroce 1912 se rozšířila zpět mezi sportovci vEvropě.

První pojednání omasáži včeštině vydal vroce 1906 vysokoškolský učitel, chirurg, ortoped MUDr. Vítězslav Chlumský (1867–1943). Ten vroce 1925 založil Československou společnost ortopedickou. Do historie vstoupil mimo jiné svým dezinfekčním roztokem, který se používá do dnešních dnů – Chlumského roztok. Ve třicátých letech 20. století zavedl vČeskoslovensku masáž podle Zabludowského školy již výše zmíněný prof. MUDr. Edvard Cmunt jako tzv. klasickou masáž. Zní postupem času vycházely další typy masáží, které se mezi sebou výrazně lišily pojetím atechnikou provádění. Veškeré úsilí rozšířit sportovní masáž mezi sportovce se však nesetkalo spředpokládaným úspěchem. Jediným výsledkem bylo vydání učebnice „Sportovní masáž“, kterou napsal prof. MUDr. Miroslav Jaroš, DrSc. (1897–1970), pozdější přednosta I. ortopedické kliniky Fakulty všeobecného lékařství Univerzity Karlovy. Manuální terapie byla výrazně rozvíjena dále prof. MUDr. Václavem Vojtou, DrSc. (1917–2000), prof. MUDr. Vladimírem Jandou, DrSc. (1928–2002), prof. MUDr. Karlem Lewitem, DrSc., dr. h. c. (1916–2014) adoc. MUDr. Františkem Vélem, CSc. (1921–2016), kteří jsou považováni za klíčové osobnosti tzv. „Pražské rehabilitační školy“ myoskeletární medicíny. Vsoučasné době je touto osobností prof. PaedDr. Pavel Kolář, Ph.D. (*1963).

1.3Terapeutický ultrazvuk

Aplikace terapeutického ultrazvuku patří rovněž mezi terapeutické využití mechanické energie.

První vědecké studie oúčincích ultrazvuku na organizmus popsal Francouz prof. Paul Langévin (1872–1945) (obr. 1.18). Byly výsledkem jeho pozorování, kdy sloužil během první světové války unámořnictva. Jeho zásluhou byl ultrazvuk použit dříve vterapii než vdiagnostice. Destruktivní schopnosti ultrazvuku při vysoké intenzitě popisuje vroce 1920 na základě úhynu ryb abolesti rukou, pokud byly vloženy do vodní nádrže, ve které byl zdroj ultrazvuku.

Obr. 1.19 Aplikace ultrazvuku při gonartróze vroce 1940

1.4Elektroterapie

Obr. 1.29 Jiří Chvojka

1.5Fototerapie