Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Werner David

Mrtvé dřevo plné života

Jak v zahradě vytvořit přírodní prostředí

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6908. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Přeložili Hana a Vladimír Motyčkovi

Sazba Q point

Počet stran 176

První vydání, Praha 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© 2010: Pala Verlag, Rheinstraße 35, 64283 Darmstadt, Germany

Original title: Lebensraum Totholz

Gestaltung und Naturschutz im Garten

2. aktualisierte und korrigierte Auflage 2012

Czech language translation © Grada Publishing, a.s., 2018

Doporučení a pracovní postupy v této knize byly autorem ověřeny, přesto nelze za ně převzít odpovědnost. Autor ani nakladatelství neručí za jakékoliv věcné, osobní ani majetkové škody.

ISBN 978-80-247-2263-4 (ePub)

ISBN 978-80-247-2265-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-0698-1 (print)

Mrtvé dřevo žije!

Mrtvým dřevem se nazývají stojící nebo ležící odumřelé stromy a keře, případně jejich části. Mohou to být jednotlivé větvičky, celé kmeny stromů a vlastně všechno mezi tím. Každý, kdo se tímto tématem důkladně zaobírá, však musí dojít k závěru, že označení „mrtvé dřevo“ je vlastně paradoxní, a to dokonce hned z dvojího pohledu. Jednak i „živé dřevo“ se z větší části skládá z odumřelých, tedy mrtvých buněk, a za druhé zároveň s odumíráním dřeva začíná jeho osidlování tisíci různých druhů organismů, což může třeba u dubu trvat celá staletí. Z tohoto pohledu je tedy žijící dřevo mrtvější než dřevo „mrtvé“.

Odumírající strom se zvolna mění v pohádkovou bytost s borkou obrostlou polštáři mechu a bizarními „vousy“ lišejníků, obývanými obrovským množstvím roztočů a želvušek. Každý centimetr dřeva prorůstá krok za krokem jemňoučkými hyfami podhoubí dřevokazných hub, které jsou navzdory svým nepatrným rozměrům nabodávány a vysávány útlými sosáky ploštic podkornic. Vosičky chalcidky se namáhavě osvobozují z vyhlodaných tělíček kůrovců a samy často bývají hned kořistí pavouků skákavek. Ani ty se však ze svého úlovku dlouho neradují, když padnou do oka hladovému brhlíkovi. Larvy pilořitek neúnavně spásají podhoubí dřevokazných hub, vyrůstající v jejich chodbičkách, které vyhlodaly ve dřevě. Spory hub „naočkovaly“ do dřeva samičky pilořitek při snůšce vajíček. Přestože jsou tři centimetry hluboko ve dřevě, samičky lumků je dokáží nalézt a přesně zacílit své kladélko tak, aby mohly do nic netušící larvy pilořitky naklást vajíčko. V nepatrných dutinkách ve dřevě naplněných vodou žijí larvy některých druhů pestřenek a živí se bakteriemi a mikroskopickými houbami, které z vody filtrují. Na 1400 druhů brouků a jejich larev osidluje každou jen trochu myslitelnou ekologickou niku spojenou nějakým způsobem se dřevem. Početné druhy larev dvoukřídlého hmyzu žijí v chodbičkách dřevokazného hmyzu a živí se jeho trusem a trouchem. Samotářské včely si zakládají v opuštěných chodbičkách dřevokazných brouků svá hnízda, plní je nektarem a pylem a do naplněných buněk kladou vajíčka. Na nich parazitují zlatěnky a pestrokrovečníci. Mravenci dřevokazi dovedou svými silnými kusadly vyhlodat ve dřevě až 10 m vysokou hnízdní stavbu, která vyvolá u datla černého přímo nadšení a přiměje ho k opakovaným návštěvám. Dutiny vytesané datly poskytují hnízdiště – kromě jejich původních majitelů – celé řadě živočichů obývajících doupné stromy. Patří mezi ně různé druhy sýkor, vrabci, brhlíci, mandelíci, kavky, doupňáci a špačci. Kromě hnízdění v nich vyhledávají denní úkryty i kulíšci nejmenší, sýčci obecní, sýci rousní a různé druhy netopýrů, kteří odtud vyrážejí na noční lovy. Útočiště v nich nalézají i plši, kuny a myšice. Na dně dutin, ve kterých jsou postavena hnízda sršní, se hromadí odpad bohatý na živiny – trus, zbytky kořisti, uhynulé larvy, kukly i dospělí jedinci sršní. V tomto substrátu žijí specializované druhy hmyzu, jako je třeba drabčík sršní, ale svůj vývojový cyklus tu prodělávají mnohé druhy much za předpokladu, že nejsou parazitovány larvami drabčíků. Trouch, vyplňující dutiny starých dubů, poskytuje obyvatelům mrtvého dřeva to nejlepší ubytování po celá staletí.

Kam se člověk podívá, všude narazí na téměř bezmezné bohatství druhů. „Mrtvé dřevo“ přímo překypuje rozmanitým životem. Pokud bychom mohli každému živému tvoru žijícímu ve dřevě přidělit hlas, zazněla by z každého kmenu zcela osobitá, burácející symfonie. Mrtvé dřevo představuje zázračný svět, který věda teprve začíná zkoumat. Kniha, kterou jste právě otevřeli, by ráda přinesla alespoň letmý pohled na toto fascinující životní prostředí a chtěla by ve čtenáři vyvolat zvědavost a touhu dále se tímto zajímavým tématem zabývat.

Co vlastně je „mrtvé dřevo“?

Přirozené ahospodářské lesy

Na konci poslední doby ledové, asi před 12000 lety, byla většina druhů dřevin, které dříve rostly ve střední Evropě, vytlačena nepříznivými klimatickými podmínkami do refugií na okrajích svých areálů, především do oblastí uStředozemního moře. Krajina vnašich končinách byla pustá aprázdná, alespoň co se týče stromů. Mechy, lišejníky, sporé byliny adrobné keříky vytvářely obraz typické bezlesé tundry. Snastávajícím oteplením se většina druhů původních dřevin postupně navracela do hranic svých areálů ana území střední Evropy vznikaly typické opadavé listnaté lesy. Při tomto „pendlování“, ke kterému docházelo ivpředcházejících dobách ledových ameziledových, zůstávaly mnohé druhy rostlin tak říkajíc „na cestě“ aflóra vnašich krajích postupně zchudla.

Dominantním druhem byl vté době vpřirozených lesích střední Evropy buk lesní (Fagus sylvaticus). Čistě bukové nebo smíšené bukové porosty pokrývaly převážnou většinu lesní půdy. Bukové lesy prospívaly stejně dobře na vápenitém podloží jako na podloží kyselém, které tvořily granity, ruly či křemenné pískovce. Na vápenitých půdách se pod buky vytvořilo neobyčejné bohaté bylinné akřovinné patro oplývající množstvím rozmanitých druhů rostlin, na kyselých půdách byl podrost naproti tomu opoznání chudší. Buky byly často doprovázeny dubem letním (Quercus robur) adubem zimním (Quercus petraea). Podíl dubů byl vyšší zejména na vlhčích vápenitých stanovištích, kde příměsí habru obecného (Carpinus betulus) vznikala asociace habro-dubová. Ve středních horských polohách přistupovaly kbukům jedle bělokoré (Abies alba) avznikaly lesy jedlo-bukové, případně ičistě jedlové, které jsou typické pro Schwarzwald, Český les aŠvýcarské Alpy.

Dnes vdůsledku řízeného lesního hospodářství široce rozšířený smrk ztepilý (Picea abies) byl vté době omezen pouze na vyšší horské polohy. Pro extrémně vlhká stanoviště byly charakteristické olše (Alnus) abřízy (Betula). Borové lesy (Pinus) se rozkládaly především na chudých písčitých půdách severních oblastí střední Evropy.

Podle odhadů vědeckých pracovníků Spolkového úřadu pro ochranu přírody tvořily buky abukové porosty ve střední Evropě po skončení poslední doby ledové asi 66% veškeré přirozené vegetace, podíl dubů asmíšených dubových lesů byl asi 22%, louky zaujímaly asi 10% apodíl jehličnatých lesů činil pouze asi 1%. Vsoučasné době tvoří převážnou část větších lesních porostů střední Evropy pouze čtyři skupiny dřevin: buk lesní (Fagus sylvatica), duby (Quercus), smrk ztepilý (Picea abies) aborovice (Pinus).

Pozn. překl.: Procentuální složení lesních porostů podle druhů dřevin je vČeské republice vsoučasnosti následující: smrk 52%, borovice 18%, buk 7%, dub 6%, modřín 3%, jedle 1%, ostatní listnaté dřeviny 13%. Pro srovnání – skladba lesních dřevin vNěmecku je takováto: smrk 32,5%, borovice 27,7%, buk 14%, dub 8,6%, modřín adouglaska 4,3%, jedle 1,6%, ostatní listnaté dřeviny 11,3%. Ztoho je vidět, že nadpoloviční většinu porostů tvoří jehličnaté monokultury! Naštěstí se lesníci snaží vsoučasnosti tento poměr pozměnit ve prospěch přírodě blízkých smíšených lesů, avšak je to velmi dlouhodobý proces.

Vznik lesa

Každý les prochází cyklickým vývojovým procesem, který počíná zmlazením (obnovou) buď náletem, nebo výsadbou, po němž následuje fáze výběrná sobdobími nárostu, mlaziny, tyčkoviny, tyčoviny avrcholící fází optima, kdy kmenovina dosahuje optimálního věku. Pak již následuje stárnutí apřirozený rozpad.

Zmlazení charakterizuje nesčetné množství semen, klíčních rostlinek asemenáčků, které vprudkém růstu závodí odostatek světla, vláhy aživin. Ve fázi nárostu vzniká hustý porost vysoký 50–150 centimetrů, ve kterém se větve jednotlivých rostlin překrývají adochází ksilné mezidruhové ivnitrodruhové konkurenci. Rostliny si vzájemně stíní ataké kořenové systémy si navzájem odčerpávají vodu aživiny. Vdůsledku toho slabší jedinci hynou apočet živých jedinců se drasticky snižuje – dochází kautoredukci. Kboji orůstový prostor dochází ive fázi mlaziny, tyčkoviny atyčoviny apočet přeživších jedinců se stabilizuje až ve fázi optimálního růstu kmenoviny. Tehdy malý počet přeživších jedinců dorůstá své maximální velikosti. Vdlouhé fázi stárnutí začínají první stromy odumírat ave fázi přirozeného rozpadu zůstávají vporostu již jen některé zdravé stromy, zatímco ostatní padají asvou hmotou vytvářejí vpodrostu vhodné podmínky pro opětovné zmlazení. Sled událostí ve vývoji lesa se označuje jako „malý vývojový cyklus lesního porostu“.

Vývojový cyklus lesních stromů na příkladu jednoho dubu. Bez přítomnosti „mrtvého dřeva“ budou vprůběhu staletého vývoje lesa chybět komponenty důležité pro jeho růst. Pokud je les ponechán přirozenému vývoji, prochází neustále se opakujícím cyklem: (1) zmlazení, (2) nárost, (3) období optimálního růstu, (4) stárnutí, (5) rozklad.

Na rozdíl od lesů obhospodařovaných klasickým lesnickým způsobem neprochází přirozený les, nebo lépe prales, těmito vývojovými stadii najednou na velkých plochách, ale na malých ploškách vytvářejících jakousi mozaiku. Proto vzniká na malém prostoru mimořádně různorodé životní prostředí. Každý jednotlivý strom prožívá celý svůj vývojový cyklus od semenáčku až po hromádku zpráchnivělého dřeva. Ke konci svého života mají třistaleté buky lesní či osmisetleté duby letní kmeny impozantního průměru, ale na stále živém arostoucím stromu již začínají některé jeho části odumírat. Ve stadiu stárnutí arozkladu může množství mrtvého dřeva vpralese tvořit až 40% celkové výměry hmoty dřeva. Organismy žijící ve dřevě – xylobionti (zřeckého xylos, což znamená dřevo, abios, což je život), mezi které patří asi 1500 druhů hub a1400 druhů brouků, měly jistotu, že vrůzném stupni rozkladu dřeva naleznou vždy nové zásoby živin, ato po celá tisíciletí. Nepříznivé události, jako jsou sněhové aledové polomy nebo údery blesku, obvykle zasáhnou vrůznověkém porostu jen malou plochu amezery, které tím vzniknou vzápoji korun stromů, jen přispějí kbohatší struktuře porostu. Lesní požáry, laviny avichřice vytvářejí vuzavřených lesních porostech stále znovu aznovu prosluněné mýtiny, které jsou důležité pro přežití teplomilných druhů živočichů arostlin.

Tento tzv. velký vývojový cyklus lesního porostu se sice podobá „malému vývojovému cyklu“ avede ikpodobnému výsledku, cesta je však poněkud jiná – nejprve se na uprázdněné ploše usídlí pionýrské dřeviny, jako jsou břízy, které budou po delší době opět vystřídány klimaxovými druhy dřevin, nazývanými také dřeviny ustáleného lesa. Hustý porost „dravějších“ světlomilných druhů rostlin, jako jsou vrbovky (Epilobium), ostružiník maliník (Rubus idaeus) nebo bezy (Sambucus), může sice proces obnovy lesa zpomalit, ale nikdy zcela zastavit. Typickým stadiem „velkého vývojového cyklu“ jsou pionýrské dřeviny, které vytvářejí „les přípravný“, po němž následuje „les přechodný“ anakonec opět „les ustálený“ sdruhy dřevin typickými pro daný druh stanoviště. Zvláště obtížnou překážkou pro zmlazení lesa jsou velkoplošné porosty ostružiníků (Rubus sectio Rubus) aněkterých travin, jako je metlice trsnatá (Deschampsia cespitosa) nebo třtina křovištní (Calamagrostis epigejos). Vtakových případech mohou semenáčky stromů často vyklíčit jen na ležícím ztrouchnivělém dřevě (zmlazení lesa). Padlé stromy aležící mrtvé dřevo vůbec poskytují ztohoto hlediska pro zmlazování lesa mimořádně vhodné podmínky.

Přirozený bukový les byl optimálně přizpůsoben svému stanovišti, aproto byl značně odolný vůči nepříznivým vlivům, takže téměř nedocházelo kjeho masovému napadení nejrůznějšími „škůdci“. Dokonce ivčistě bukových porostech bývaly stromy různého stáří, takže bučina byla dostatečně různorodá aneexistovaly vní obrovské plochy stejnověkých stromů, jako je tomu vužitkových lesích. Panovala zde obrovská různorodost všech organismů, mezi kterými existovaly spletité vazby adocházelo vnich ksamoregulaci. Tak ivpřípadech masivního narušení přírodní rovnováhy došlo záhy kjejímu obnovení. Jako součást potravní sítě měl každý organismus ve složitém systému ekologických vztahů své místo akaždé dělení organismů na „užitečné“ a„škodlivé“ bylo absurdní.

Teorie „megaherbivorů“

Jiná teorie, vztahující se ke vzniku avývoji pralesů, je tzv. teorie megaherbivorů (zřeckého „megas“, velký, latinského „herba“, bylina, a„vorare“, polykat, pojídat). Ta se zabývá možnými vlivy velkých býložravců na vývoj vegetace akrajiny. Podle této teorie byla střední Evropa původně pokryta rozsáhlými travnatými porosty, nikoli pralesy. jak se obvykle soudí. Druhy rostlin rostoucí vuzavřených lesních komplexech dnes totiž tvoří jen nepatrnou část středoevropské flóry, zatímco většina druhů pochází zotevřené nebo polootevřené krajiny ajen těžko by mohly přežít avyvíjet se vtéměř neprostupných lesních porostech. Tato skutečnost tedy hovoří ve prospěch teorie „megaherbivorů“.

Střední Evropa byla vmeziledových dobách osídlena množstvím velkých býložravců. Některé znásledujících druhů, které jsou dnes již vyhubeny, nebo se stáhly vysoko na sever, mohly unás přežít do současnosti, nebýt klimatických změn avlivu člověka vdobách ledových ameziledových. Jedná se například odivoké koně, losy, soby, pratury, zubry apřípadně imamuty, srstnaté nosorožce, veledaňky, kozy bezoárové či divoké ovce.

Tato zvířata patřila vnašich končinách vdobách meziledových kběžné fauně aprokazatelně přežila několik velkých dob ledových. Teprve po skončení poslední doby ledové, když se ve střední Evropě rozšířil člověk moudrý (Homo sapiens sapiens), byla vyhubena nebo zatlačena do jiných oblastí.

Někteří velcí býložravci, jako jsou jeleni, srnci, divoká prasata, kamzíci či alpští kozorožci, se však přítomnosti člověka tenkrát přizpůsobili aobývají střední Evropu dodnes.

Současné lesní hospodářství

Kdnešnímu vzhledu našich lesů značnou měrou přispěly někdejší způsoby lesního hospodářství. Vdřívějších dobách bývalo zvykem vyhánět do lesů na pastvu stáda prasat, hovězího dobytka či koní, aby se napásla na žaludech, bukvicích, listí avýhoncích stromů. To způsobilo, že vznikala otevřená krajina parkového vzhledu se starými, osaměle stojícími stromy, které vynikaly vysokým podílem odumřelých větví, tedy „mrtvého“ dřeva. Ve zbytcích takových vypásaných lesů lze dnes nalézt mnoho druhů stromů nacházejících se na Červených seznamech, ato zvláště mezi dřevokaznými organismy (xylobionty).

Vroce 1713 sepsal Hans Carl von Carlowitz své stěžejní dílo, obsáhlý spis „Sylvicultura oeconomica neboli Zpráva anávod, jak pěstovati lesní stromy způsobem kpřírodě šetrným“, které je základní dílem lesnické literatury. Bohužel, po dlouhý čas uplatňovaný koncept zaměřený výhradně na co nejvyšší produkci dřeva vedl nakonec kdnešnímu, přírodě velmi vzdálenému vzhledu našich lesů abrzy přinesl imnožství problémů.

Zpohledu xylobiontů přestaly vlesích téměř existovat fáze stárnutí arozkladu sbohatstvím odumřelého dřeva, které je tak důležité pro jejich přežití. Lesníci ignorovali společenstva dřevin typická pro určitá stanoviště ana některých místech částečně zaváděli pro střední Evropu cizí druhy stromů. Kvůli cílenému výběru zaměřenému hlavně na ekonomická hlediska se genetická základna vysazovaných stromů neustále zužovala. Mýtný věk (doba od vysazení stromu do jeho poražení) se dostal hluboko pod přirozenou délku života stromů, takže nemohly ani zdaleka dosáhnout věku potřebného kvytvoření větších dutin, tolik potřebných pro doupné živočichy, hrající důležitou roli vekologii lesa. Odumírání některých částí stromů je přirozený, celkem nevýznamný projev procesu stárnutí, avšak aby se tomu zabránilo, byly prosychající stromy předčasně poráženy. Nepřetržitá nabídka mrtvého dřeva vrůzných stupních rozkladu přestala vlese prakticky existovat asilné odumřelé kmeny zněj zmizely zpravidla úplně.

Ve jménu „likvidace odpadu“ je mrtvé dřevo po poražení stromů zlesa odstraňováno ales je tak připravován ocenné živiny. Částečně bývá pak tento problém „vyřešen“ umělým hnojením. Strukturální rozmanitost lesů samozřejmě těmito zásahy drasticky poklesla. Stejnověké monokultury, obvykle smrkové, které navíc rostou na nevyhovujících, cizích stanovištích, jsou mimořádně citlivé na nepříznivé události, jako jsou bouře, období sucha nebo znečištění ovzduší. Vtakových porostech nevzniklo druhově bohaté bylinné akeřové patro, změnila se struktura půdy abyl narušen přirozený koloběh vody. Oslabené ačástečně již poškozené porosty potom často padají za oběť kůrovci (Ips typographus). Vtisku se pak navíc objevují zkreslené zprávy, které mnohdy objektivní pohled na věc značně ztěžují. Mrtvé stromy amrtvé dřevo vůbec vzbuzují strach, že jsou nástupištěm armády „škůdců“. Přitom ve většině našich bukových lesů se nachází okolo 15 plnometrů mrtvého dřeva na hektar, zatímco vpralese převyšuje tato hodnota 250 plnometrů na hektar! Ktomu, aby les naplňoval požadavky rozmanitých xylobiontů na životní prostor aživiny, je zapotřebí, aby vlese zůstalo zachováno nejméně 100 plnometrů mrtvého dřeva na hektar.

Ochrana přirozených lesních porostů

Pojem „přirozený lesní porost“ či „přirozený les“ vede zcela nutně kotázce, zda existuje také „nepřirozený les“. Jak lze tedy „přirozený les“ – vposlední době se unás užívá spíše termín „přírodě blízký les“ – definovat? Zjednodušeně řečeno je les blízký přírodě protikladem našeho dnešního hospodářského lesa. Buď se od počátku vyvíjel jen smalými, nebo dokonce žádnými lesnickými zásahy, nebo ho lidé po celou dobu jeho existence ani nezamýšleli využívat ke svému prospěchu ales byl ponechán sám sobě.

Vněmeckém právním řádu jsou cenné lesní porosty chráněny pod pojmem „Naturwaldreservat“ od dalších zásahů člověka azejména pak před jejich hospodářským využitím. Poněkud zavádějící však je, že se pro tyto rezervace vjednotlivých spolkových zemích, ale ive Švýcarsku aRakousku používají itermíny Naturwald, Naturwaldzelle, Naturwaldparzelle, Naturwaldreservat, Totalreservat či Bannwald, což jsou vlastně synonyma. Pozn. překl. Český Zákon oochraně přírody akrajiny č. 114/1992 Sb. podobný termín nevymezuje acenné lesní celky, např. pralesy, jsou chráněny podobně jako ostatní přírodně cenná území vsíti přírodních památek (PP), národních přírodních památek (NPP), přírodních rezervací (PR), národních přírodních rezervací (NPR), národních parků (NP) či chráněných přírodních oblastí (CHKO).

První pralesní rezervace na evropském kontinentu (vtehdejším rakouském císařství) vyhlásil hrabě Buquoy na svém novohradském panství vČechách. Pozn. překl. Staly se jimi Hojná voda aŽofínský prales, jejichž ochrana byla vyhlášena 28.srpna 1838. Omálo mladší je rezervace Boubínský prales, vyhlášená vroce 1858 na podnět lesníka Johna knížetem Schwarzenbergem. Vroce 1911 byla vBádensku-Württenbersku vyhlášena první lesní rezervace na území dnešního Německa, ato Wilder See-Hornisgrinde, kterou vroce 1914 následovalo chráněné území Höllbachspreng vBavorsku.

VNěmecku je vsoučasné době 742 přírodních rezervací lesního charakteru ocelkové rozloze 33867 hektarů (údaj zroku 2012). VRakousku se nachází 188 obdobných chráněných území ocelkové rozloze 8470 hektarů (stav vroce 2012). Ve Švýcarsku je podíl přirozeného lesa na celkové lesní výměře vsoučasné době 0,87% anachází se tam 52 rezervací scelkovou rozlohou přibližně 10708 hektarů (stav vroce 2011).

Přírodě blízký stav lesů vpřírodních rezervacích umožňuje jejich základní vědecký výzkum. Vzhledem ktomu, že zde aktivně nepůsobí neustálý vliv člověka, mohou tu být sledovány azkoumány přirozené vývojové cykly. Právě kontinuální změny jsou pro tyto procesy zásadním kritériem. Vhospodářsky využívaných lesních porostech je přírodním procesům bráněno nebo je alespoň jejich působení značně sníženo, takže stromy mohou pouze ve výjimečných případech dokončit své životní cykly. Do značné míry jsou neprobádané také reakce lesa na přírodní katastrofy, jako byly následky silných bouří Wiebke (1990) aLothar (1999). Voblastech, kde byly polomy způsobené bouřemi ponechány bez zásahů člověka, bylo vposledních 20 letech pozorováno apodrobně analyzováno přirozené zmlazení lesa. Summa summarum lze výsledky těchto výzkumů zhodnotit – ikdyž surčitou dávkou jízlivosti – takto: Pro optimální přirozenou regeneraci lesních porostů je nejlepší, pokud se člověk drží od lesa co nejdále. Zpohledu lesa totiž takové přírodní „katastrofy“ vžádném případě katastrofami nejsou. Vlesních rezervacích lze získat také odpovědi na otázky související sdosud nedostatečně známými dopady klimatických změn aznečištění ovzduší na lesní porosty. Dokonce ilesnická věda se od lesa může naučit pár triků, pokud jde opřirozený proces zmlazení.

Přírodní rezervace mohou sloužit rovněž jako rezerva, jako jakási „genetická banka“, či určité refugium pro všechny ohrožené druhy, které jinde jen stěží naleznou vhodné niky pro život. Vhessenské přírodní rezervaci „Niddahänge östlich Rudingshain“, což jsou chráněné porosty buku lesního na čedičovém kopci Vogelsberg, byl na svahu obráceném kvýchodu zaznamenán soupis úžasně rozmanitého přírodního společenstva, který obsahoval 139 druhů cévnatých rostlin a1998 druhů živočichů, mezi nimiž bylo i171 druhů zČerveného seznamu. Mezi 938 druhy zaznamenaných brouků bylo nalezeno 25 druhů, které byly vHessensku považovány více než 50 let za nezvěstné. Ato je bukový les pokládán za druhově chudý! Ktomuto druhovému bohatství zcela určitě přispívá itrvalá přítomnost „mrtvého“ dřeva pocházejícího zpolomů zroku 1990. Zdalších systematických skupin byli zaznamenáni měkkýši, ato jak plži, tak imlži, svinky, žížaly, pavouci, mnohonožky, pisivky, sekáči, třásnokřídlí, křísové, ploštice, mšice, srpice, chrostíci, širopasí, štíhlopasí, motýli, obojživelníci, plazi, ptáci adrobní savci.

Odhady na základě tohoto soupisu předpokládají, že na ploše 42 hektarů lesa může žít až 4500 druhů živočichů, pokud se tam vyskytuje dostatečné množství mrtvého dřeva. To je číslo, které odpovídá přibližně jedné desetině všech živočišných druhů vyskytujících se ve střední Evropě. Mínění ominimální velikosti přírodní rezervace se značně rozcházejí. Mnoho ochranářských organizací považuje 100 hektarů za nejnižší hranici, přičemž srostoucí velikostí vzrůstá istrukturální rozmanitost, počet druhů rostlin iživočichů, ataké ekologická stabilita chráněné plochy. Plný potenciál chráněných oblastí lesa se však může rozvíjet jen tehdy, pokud jsou propojeny shospodářskými lesy, ve kterých mají své místo nejen komerční, ale také ekologické aspekty.

Moderní člověk často opět vyhledává kontakt spřírodou, což je dobře, neboť jen to, co jsme se naučili znát amilovat, budeme vbudoucnu chránit. Lesnická pedagogika může při výchově nové generace přehodit výhybku. Učení se všemi smysly avědomý zážitek zvolně se rozvíjející přírody je zásadní aurčující pro veškerý další vývoj.

Je mrtvé dřevo škodlivé?

Bez ohledu na výsledky vědeckých zjištění se předsudky vůči „mrtvému“ dřevu udržují mezi širší veřejností súžasnou vytrvalostí. Některé ztěchto stereotypů si proto probereme podrobněji níže.

1.„Mrtvé“ dřevo dělá vlese nepořádek

Toto prohlášení je výrazem naprosto zkresleného obrazu, vyvolaného vzhledem našich, tak často sterilních lesů. „Pořádek“ je však vpřímém protikladu strukturální rozmanitosti, aproto není součástí přirozeného ekosystému. Optimalizované lesní kultury zaměřené na vysoký výnos dřeva, nejčastěji vpodobě smrkových monokultur, se však stále těší velkému zájmu. Jejich interiér přitom vypadá prázdně – obvykle chybí bylinné ikeřové patro, nicméně homogenní populace smrků, které jsou pravidelně vzdáleny jeden od druhého, vyvolává dojem uspořádanosti. Tady vládne pořádek! Cenou je však nemocný, křehký ekosystém, který může přežít pouze díky masivním zásahům lidí. Je to vlastně takový botanický protějšek chovu slepic vtěsných drátěných klecích azcela jistě by se takový způsob pěstování lesa neměl stát vžádném případě naším ideálem!

Útočiště pro pralesní relikty mezi xylofágními brouky

Pojmem „pralesní relikt“ lze označit takové druhy xylofágních brouků, které mají zvláště vysoké požadavky na kvalitu mrtvého dřeva vrůzných stupních rozkladu. Jako xylobionty pak označujeme druhy brouků, které žijí výhradně ve dřevě. Náleží knim kupříkladu tesařík obrovský (Cerambyx cerdo) či potemník (Neatus picipes) zčeledi Tenebrionidae. Mimořádně cenné je pro tyto brouky dřevo prohřáté sluncem, silné kmeny adoupné stromy. Významné také je, aby zde bylo zastoupeno dřevo ve všech fázích rozkladu, od mírně proschlých, ještě živých stromů až po zcela zpráchnivělé zbytky kmenů. Taková stanoviště často přetrvávají stovky let abývají pozůstatkem vypásaných lesů. Je podivuhodné, že se taková stanoviště zachovala někdy iuprostřed velkých měst (vídeňský Prátr, pražská Stromovka, pozn. překl.), kde člověk – zcela neúmyslně – vytvořil náhražku původního přirozeného lesa.

Výskyt reliktních pralesních brouků je jedním změřítek kvality životního prostředí. Přítomnost těchto druhů brouků bývá zpravidla spojena svýskytem neméně vzácných druhů ostatních živočichů, rostlin ihub. Ochrana, rozvoj apropojování takových cenných stanovišť biokoridory je proto důležitým cílem ochrany přírody.

Každý, kdo má příležitost si takové stanoviště důkladně prohlédnout, měl by ji rozhodně využít. Pohled na prastaré stromy apozůstatky kmenů, jejichž životní cyklus nerušeně skončil, je fascinující aemocionální zážitek. Mrtvé dřevo působí svým kouzlem na pozorovatele, který je připraven vnímat tuto nespoutanou krásu sobdivem, úžasem aradostí.

2.„Mrtvé“ dřevo je ošklivé

Kdo někdy navštívil Národní park Šumava či Národní park Bavorský les atam zažil, jak by přirozený les videálním případě mohl vypadat, může jen obtížně takovýto výrok pochopit. Staré, sluncem vybělené kmeny padlých stromů, bizarní pařezy, malebné vousy lišejníků arozsáhlé polštáře mechů, které zastírají již jen slabě znatelné tvary padlých kmenů, nabízejí divákovi krásu zcela zvláštního druhu.

Každý mrtvý strom je jedinečný amohl by vyprávět svou zcela zvláštní historii. Je obdařen drsnou, někdy až nevlídnou krásou, která se před člověkem otevírá až na druhý pohled. Na tuto podívanou není většina lidí připravena azpravidla musí překonat počáteční odpor. Toto rozhodnutí však stojí za to. Vnímání krásy vždy záleží na oku diváka. Mnoho návštěvníků národních parků do nich přichází zpočátku jen ze zvědavosti, protože neporušená příroda je ve střední Evropě již tak vzácná. Kdo se však jen trochu seznámí svýznamem „mrtvého“ dřeva pro les apozná jeho důležitost pro životní prostředí, tomu nemůže uniknout ani jeho nekonvenční krása apůvab.

3.„Mrtvé“ dřevo poskytuje stanoviště pro škůdce

Vyšší biologická rozmanitost avětší počet nejrůznějších mezidruhových vztahů vekosystému zaručují, že je stabilnější. Vysoký podíl odumřelého dřeva může proto kalamitním stavům účinně zabránit. Ohniska výskytu „škůdců“ se ibez zásahu člověka po nějaké době sama vyčerpají aobnoví se ekologická rovnováha, jinak by les nemohl přežívat již miliony let.

4. Jen „mladý“ les je krásný

5. Mrtvé dřevo je „nebezpečné“

Ekologický význam mrtvého dřeva

Mrtvé dřevo jako životní prostor

Mrtvé dřevo jako zásobárna živin

Příčný řez kmenem jalovce – každá vrstva má pro život stromu nezastupitelnou funkci. Kambium umožňuje tloustnutí kmene, korkové kambium (je přítomné pouze udvouděložných rostlin, jako je jalovec) odděluje živou část stonku od vnějšího prostředí. Lýko transportuje cukry vytvořené fotosyntézou do kořenů, bělové dřevo zprostředkuje transport vody aživin zkořenů do koruny stromu.

Úloha mrtvého dřeva při tvorbě humusu

Mikroklimatické podmínky vbezprostředním okolí mrtvého dřeva

Mrtvé dřevo jako ochrana proti erozi alavinám

Semenáčky stromů na mrtvém dřevě

Mrtvé dřevo vmalých vodních tocích

Mrtvé dřevo jako smyslový zážitek

Rozklad mrtvého dřeva

Zčeho se skládá dřevo?

Model „boloňské špagety“

Rozklad dřeva houbami

Houbové hniloby dřeva

Hnědá hniloba

Bílá hniloba

Měkká hniloba

Portrét – Troudnatec kopytovitý

Dvojníci – zdání klame

Kolonizace buku

Založení ohně pomocí troudnatce

Stromové dutiny jako specifické životní prostředí

Houby vroli stavitelů

Skrytá rozmanitost

Koncepce ochrany mrtvého dřeva vlese blízkém přírodě

Table of Contents

Mrtvé dřevo žije!

Co vlastně je „mrtvé dřevo“?

Přirozené a hospodářské lesy

Vznik lesa

Současné lesní hospodářství

Ochrana přirozených lesních porostů

Je mrtvé dřevo škodlivé?

1. „Mrtvé“ dřevo dělá v lese nepořádek

2. „Mrtvé“ dřevo je ošklivé

3. „Mrtvé“ dřevo poskytuje stanoviště pro škůdce

4. Jen „mladý“ les je krásný

5. Mrtvé dřevo je „nebezpečné“

Ekologický význam mrtvého dřeva

Mrtvé dřevo jako životní prostor

Mrtvé dřevo jako zásobárna živin

Úloha mrtvého dřeva při tvorbě humusu

Mikroklimatické podmínky v bezprostředním okolí mrtvého dřeva

Mrtvé dřevo jako ochrana proti erozi a lavinám

Semenáčky stromů na mrtvém dřevě

Mrtvé dřevo v malých vodních tocích

Mrtvé dřevo jako smyslový zážitek

Rozklad mrtvého dřeva

Z čeho se skládá dřevo?

Model „boloňské špagety“

Rozklad dřeva houbami

Houbové hniloby dřeva

Hnědá hniloba

Bílá hniloba

Měkká hniloba

Portrét – Troudnatec kopytovitý

Dvojníci – zdání klame

Kolonizace buku

Založení ohně pomocí troudnatce

Stromové dutiny jako specifické životní prostředí

Houby v roli stavitelů

Skrytá rozmanitost

Koncepce ochrany mrtvého dřeva v lese blízkém přírodě