Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

OŠETŘOVATELSTVÍ I
2., přepracované a doplněné vydání

Hlavní autorka a editorka: PhDr. Ilona Plevová, PhD.

Autorský kolektiv: doc. PhDr. Radka Bužgová, Ph.D., Mgr. Eva Janíková,
prof. PhDr. Darja Jarošová, Ph.D., Mgr. Alena Machová,
PhDr. Ilona Plevová, PhD., PhDr. Lucie Sikorová, Ph.D.,
Mgr. et Mgr. Regina Slowik, DiS., doc. Mgr. Martina Tomagová, Ph.D.,
PhDr. Renáta Zeleníková, Ph.D.

Recenzentky: doc. Mgr. Elena Gurková, PhD.,
doc. PhDr. Andrea Pokorná, Ph.D., PhDr. Mgr. Pavla Kudlová, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Photo © depositphotos.com, 2018

Vydala Grada Publishing, a.s.,
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7037. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 288
2. vydání, Praha 2018
Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2327-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2326-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0888-6 (print)

Úvod

Ošetřovatelství je z historického pohledu láska k lidem, moudrost a pomoc, a i když prošlo během svého vývoje velkými změnami, stále si zachovalo svůj osobitý charakter.

Konec 20. a počátek 21. století je pro ošetřovatelství obdobím největších změn. Obor mnohem výrazněji vymezuje své specifické a nezastupitelné teritorium. Požadavky na ošetřovatelskou péči se neustále zvyšují. Tato náročná péče zahrnuje velmi pestrou škálu různě obtížných činností a klade vysoké nároky na behaviorální stránku ošetřovatelského povolání. Ošetřovatelská péče se rozděluje na základní, specializovanou, vysoce specializovanou a specifickou, a zároveň představuje velmi rozmanité činnosti, které jsou realizované pracovníky oboru ošetřovatelství s různým stupněm vzdělání. Vzdělávání všeobecných sester a dalších pracovníků, kteří zajišťují ošetřovatelskou péči, je v celé historii ovlivňováno řadou domácích, ale i mezinárodních faktorů (např. společenských, politických, ekonomických, právních, postavení žen ve společnosti a dalších). S rozvojem medicíny a vstupem stále složitějších technologií do medicíny se postupně měnila i role nelékařských zdravotnických profesionálů. Od všech těchto pracovníků se v moderním ošetřovatelství očekává flexibilita, schopnost reagovat na změny ve vývoji léčby. V souvislosti s tím je vše podmíněno nezbytným celoživotním vzděláváním.

Nejvýznamnější změny, jimiž prošla ošetřovatelská profese, lze zhruba vymezit následovně:

■Ošetřovatelství se profiluje jako profese s přesně definovanými kompetencemi v rámci zdravotní péče.

■Ošetřovatelství se orientuje na péči ve zdraví (tj. předcházení onemocnění) a v nemoci.

■Ošetřovatelství se orientuje na stále se zvyšující kvalitu poskytované ošetřovatelské péče.

■Ošetřovatelství je vědní disciplínou a výzkum v ošetřovatelství je součástí profesní výbavy nelékařských zdravotnických profesí.

■Ošetřovatelství uplatňuje praxi založenou na důkazech (evidence based practice), ošetřovatelství založené na důkazech (evidence based nursing).

■Ošetřovatelství a jeho nositelky – sestry, porodní asistentky a další profese – se stávají edukátorkami pacientů/klientů různých národností a vyznání.

Tato a další specifika jsou zahrnuta v předkládané aktualizované knize. Kniha podává komplexní informace o ošetřovatelství tak, aby se studenti zdravotnických oborů, kterým je tato publikace určena, dokázali v tak široké oblasti orientovat a získali potřebné teoretické informace v ucelené podobě. Na první díl, který nyní držíte v ruce, navazuje díl druhý, doplněný o další oblasti týkající se ošetřovatelství.

1Historie ošetřovatelství

Ilona Plevová, Regina Slowik

Rozvoj ošetřovatelství vrůzných zemích má některé společné znaky, ale iřadu odlišností. Ošetřovatelství bylo vždy ovlivňováno náboženskými, kulturními, sociálními, politickými faktory, válkami, vědeckými objevy ivýznačnými jedinci – osobnostmi. Tyto faktory působí vždy vurčitém vzájemném vztahu, proto není možné jejich vliv chápat zcela odděleně (Jarošová, 2000).

Ošetřovatelství bylo jako profese ovlivňováno během historického období třemi vývojovými liniemi – třemi hlavními směry vpéči onemocné:

■neprofesionální ošetřovatelství – platil zde starý tradiční systém ošetřování – opatrování, ve kterém se člověk ošetřuje sám (péče osebe, péče orodinu, péče vrodině akomunitě, laická pomoc, navzájem si pomáhat)

■charitativní ošetřovatelství – ošetřování nemocných bylo chápáno jako morální, humánní pomoc trpícímu člověku vjeho složité životní situaci, jakou je nemoc autrpení; šlo ouspokojování základních potřeb avycházelo zhlubokých humánních tradic anáboženského přesvědčení

■profesionální ošetřovatelství – rozvinulo se svývojem medicíny (srov. Farkašová akol., 2006; Plevová, Slowik, 2008)

1.1Ošetřovatelství vnejstarších dobách

Náboženství zahrnovalo širokou škálu přesvědčení od nadpřirozených sil neživých předmětů, jako jsou talismany, amulety atotemy, kuctívání předků avíře vexistenci duchů abohů, kteří mají osud lidí ve svých rukou. Tyto názory byly základem vzniku různých náboženství.

Mnoho magických praktik vzniklo na základě nemoci, která potřebovala pomoc zvenku. Postupně se začaly užívat čaje, odvary adalší medikamenty, jež měly ve spojení svírou velký účinek. Odtud pramenila kouzla azaříkávání používaná vdávných dobách jak při léčení, tak vprevenci různých onemocnění. Postupně se od primitivních léčitelů přenesla péče onemocné do mnoha náboženských řádů (WHO, 1997a).

Nemocní začali přicházet do chrámů, kde se kněží modlili za jejich vyléčení nebo pomáhali usmiřovat rozhněvané bohy – původce nemocí. Kněží tak vešli do povědomí jako kněží-lékaři.

Ošetřovatelská péče vdomácnostech byla poskytována matkami nebo jinými členy domácnosti aotroky (Jarošová, 1999).

Kolem 11. století se rozmáhá laická péče onemocné achoré. Nemocní totiž rušili klášterní klid, atak péče oně začala být předávána laikům. Ztéto iniciativy se na mnoha místech vyvinula ošetřovatelská společenstva, znichž pak povstaly světské řády, jejichž členové pocházeli ze všech stavů (Schott, 1997).

Od doby, kdy začaly vznikat špitály, se začíná vyvíjet ipozice ošetřovatelství. Důležitým zlomem byla krymská válka avliv osobnosti Florence Nightingalové ajejích ošetřovatelských praktik. Od této doby ošetřovatelství nabírá profesní směr díky zakládání ošetřovatelských škol, vydáváním knih, vznikem spolků sester ahlavně rostoucí potřebou kvalifikovaného personálu (Plevová, Holešová, 2005).

1.2Význam církve pro vývoj ošetřovatelství

Charitativní ařádové ošetřovatelství otevírá velmi dlouhou etapu historického vývoje péče onemocné označovanou jako ošetřovatelství laické. Jeho počátky sahají do raného středověku doprovázeného šířením křesťanství (Staňková, 2003).

Křesťanská víra, že služba člověku je vlastně službou Bohu, vedla v1. století n. l. mnoho dobročinných osob ktomu, aby navštěvovaly aošetřovaly nemocné lidi (Jarošová, 1999). Křesťanská láska byla věřícími vyjádřena zejména životem vpokoře achudobě, milosrdenstvím, pomocí bližnímu. Takto orientovaní lidé se sdružovali do skupin, aby následovali Kristovo učení. Znich pak postupně vznikaly první křesťanské řády, jejichž posláním bylo mj. pečovat onemocné. Zde byly položeny základy klášterní medicíny spojené spéčí ozákladní potřeby nemocných, postižených, chudých atrpících lidí. Ve 4. století začaly pro tyto účely vznikat první kláštery amnoho příslušnic římských vysokých společenských vrstev se zapojilo do péče onemocné lidi.

Zatímco katolická církev orientovala nové církevní řády kposkytování péče potřebným lidem převážně vklášterech ašpitálech, protestantská církev se zaměřovala na pomoc jedinci vrodině akomunitě. Onemocné se vprotestantských zemích staraly zejména diakonky.

Rozvoj řádů akongregací (tab. 1) scharitativním aošetřovatelským zaměřením byl ovlivněn především rozhodnutím papeže Řehoře Velikého, který vroce 817 uložil klášterům povinnost péče ochudé, postižené anemocné.

Tab. 1 Nejznámější církevní ošetřovatelské řády akongregace (Staňková, 2003)

Název řádu

Založen

6.–10. století

benediktini

r. 529

unás v10. století

11. století

johanité

okolo r. 1040

unás r. 1156

Vojenský ašpitální řád rytířů

sv. Lazara Jeruzalémského

r. 1098

unás r. 1154

12. století

suverénní Vojenský ašpitální řád sv. Jana Jeruzalémského zRhodu aMalty (řád maltézských rytířů)

r. 1119

johanitky

před r. 1182

13. století

rytířský řád Křižovníků sčervenou hvězdou

r. 1233

16. století

řád Milosrdných bratří
(hospitálský řád sv. Jana zBoha)

r. 1572

unás r. 1605

17. století

řád sv. Alžběty

r. 1627

unás r. 1719

kongregace Milosrdných sester
sv. Karla Boromejského

r. 1652

unás r. 1856

19. a20. století

kongregace šedých sester (pražské)

r. 1856

různé kongregace III. řádu sv. Františka

19. a20. století

česká kongregace sv. Zdislavy

kolem r. 1889

Kláštery išpitály byly budovány převážně příslušníky panovnických rodů. Později se knim přidala další majetná šlechta irůzní zámožní měšťané.

Původní špitály byly zřizovány při klášterech. Jednalo se zpravidla opokoj s12 postelemi (počet apoštolů) spojený skaplí nebo klášterem. Špitály byly určeny pro zchudlé měšťany anemocné, pro kupce apocestné, ale ipro zámožnější osoby, které si vnich předplatily doživotní byt, stravu apéči (Jarošová, 1999; Staňková, 2003). Podle benediktinské řehole byl klášter povinen pečovat ovšechny nemocné apotřebné vširokém okolí. Musel jim poskytnout jak přístřeší, tak přiměřenou léčbu. Kzaopatření chudých, nemocných acizinců existovaly vklášterech různé formy ubytovacích zařízení: dům pro chudé poutníky (hospitale pauperum), dům pro bohaté poutníky (hospitium) anemocnice pro mnichy (infirmarium) (Schott, 1997; Svobodný, Hlaváčková, 2004).

Charita (charitativní práce) byla ve středověku, jak uvádí Staňková (2003), velmi rozšířená, avšak působila značně roztříštěně. První zdařilý pokus osjednocení této dobrovolné charitativní péče se objevil v17. století ve Francii zásluhou kněze sv. Vincenta. Ekonomický rozvoj společnosti aprůmyslová revoluce v19. století vedly ke zhoršení sociální situace obyvatelstva, vcharitativním hnutí vznikla naléhavá potřeba vytvoření organizované sítě. Jen vEvropě existovalo mnoho charitativních skupin zaměřených na sociálně pedagogickou aošetřovatelskou práci, na pomoc především chudým, nemocným či jinak trpícím lidem. Katolická charita byla po vzoru jiných zemí vytvořena také vČeskoslovensku vroce 1922. Sdružení Česká katolická charita je součástí římskokatolické církve. Pomáhá bližním vnouzi bez ohledu na jejich příslušnost knáboženství, národnosti či rase.

Výraz diakonie je odvozen od řeckého slova diakonein – sloužit, pomáhat. Sahá do raných křesťanských dob. Původně šlo oposluhování ustolu, později tak křesťané označovali služebníky Boží, muže vapoštolské službě. Vnásledujících letech šlo především oslužby sociální asprávní. Již v1. století n. l. se vytvořil stav ženských služebnic – diakonek. Organizovaná činnost diakonek však postupně zanikla. Teprve vdobě reformace v18., ahlavně v19. století začala podle Staňkové (2001) diakonie znovu působit díky reformním nekatolickým církvím, jejichž příslušníci se nazývali evangelíky. Hlavním představitelem byl německý pastor Theodor Fliedner, který se charitativní ošetřovatelskou službou inspiroval vNizozemsku aAnglii azačal práci diakonek organizovat. Vroce 1833 založil mateřskou školu shlavní náplní výchovy protestantských učitelek aošetřovatelek nemocných pro nemocnice afarní sbory (Staňková, 2003). Vroce 1836 založil spolek pro vzdělávání žen vošetřovatelství, nemocnici amateřský dům diakonek. Diakonky pečovaly olidi vnemocnici, vjejich domovech ana požádání iv jiných nemocnicích. Prošly teoretickou ipraktickou průpravou vedenou lékařem amusely složit zkoušku zfarmacie. Vroce 1864 již pracovalo více než 430 proškolených diakonek, které sloužily na stovce míst. Působily všude, kde jich bylo nejvíce zapotřebí (vdobě války iv poválečném období, při pohromách, doma iv zahraničí). Za svou práci nedostávaly žádné peníze, ale bylo postaráno ojejich základní potřeby, ato ive stáří. Díky Fliednerovi se staly diakonky velmi známými (Staňková, 2001).

1.3Válečné ošetřovatelství

Ve starověku se onemocné azraněné vojáky starali otroci. Římané při svém imperiálním tažení Evropou stavěli velké, dobře organizované lazarety, vnichž pečovali onemocné azraněné vojáky vdobě jejich pobytu vzahraničí.

Křižácké výpravy, náboženské války vedené vletech 1095–1121 západními Evropany proti muslimům za účelem znovuzískání Svaté země, byly celkově neúspěšné. Zošetřovatelského hlediska však vedly kvytvoření dobře organizovaných vojenských ošetřovatelských řádů, jež pečovaly okřižáky. Cíle těchto řádů byly jak náboženské, tak vojenské ajejich vliv je zejména vkombinaci náboženského prvku (ošetřovatelství jako povolání) avojenských způsobů (přísná pravidla avojenská hierarchie ošetřovatelství), které se promítly do způsobů ošetřování vpozdější době (WHO, 1997a). Mnoho ošetřovatelských tradic má podle Jarošové (1999) původ ve vojenském ošetřovatelství. Patří sem přísná morálka, vizity slékaři azpůsob uspořádání ošetřovatelských jednotek svelkými pokoji pro pacienty slehčím onemocněním, postranními pokoji pro pacienty vážněji nemocné aboxy pro pacienty vkritickém stavu. Ikdyž zakládání nemocnic vojenskými ošetřovatelskými řády znamenalo jistý pokrok, vojenská medicína se rozvíjela pomalu. Teprve na konci 18. století se stálé armádní nemocnice, včetně polních, staly součástí armády.

Napoleonská tažení apozději krymská válka v19. století znovu potvrdily potřebu efektivní zdravotní péče ovojáky na bojištích (WHO, 1997a).

Změny vkvalitě opatrovnictví se přisuzují právě období krymské války (1854–1856). Myšlenku uplatnit ženy ve válce jako ošetřovatelky prosadil Nikolaj Ivanovič Pirogov (1810–1881), ruský chirurg, který vyškolil třicet ruských dobrovolných ošetřovatelek pro ruskou frontu na Krymu1 vroce 1854. Důraz při školení kladl především na dodržování hygienických zásad, čímž se snažil předcházet epidemiím infekčních nemocí (Jarošová, 2000).

Velkokněžna Anna Pavlovna (švagrová cara Nikolaje) podporovala činnost milosrdných sester avybavila je jednotným stejnokrojem, který se pokládá za základ pozdější sesterské uniformy (Staňková, 2001).

Další významný vliv na péči oporaněné vojáky měl Henri Jean Dunant (švýcarský kupec), který se vroce 1859 náhodou ocitl na bojišti uSolferina po bitvě mezi francouzskou arakouskou armádou. Byl tak rozrušen utrpením zraněných aumírajících vojáků, že se jim pokusil sám poskytnout nějakou péči (Jarošová, 1999). Shrůzou zjistil, že zde byly tisíce raněných vojáků ponechány svému osudu. atím bez jakékoli péče odsouzeny kjisté smrti. Poté, co na místě zahájil improvizovanou akci na pomoc těmto raněným, Dunant sepsal hrůzy, jež viděl, auveřejnil knihu Vzpomínky na Solferino, jež otřásla Evropou. Vtéto reportáži, která předběhla svou dobu, uvedl myšlenku nahradit nedostatek vojenské zdravotní služby tím, že budou již vdobách míru připravováni „dobrovolní zachránci“, jimž bude zajištěn „neutrální statut“ dokonce ina válečném poli. Právě ztohoto hrůzného obrazu se zrodila myšlenka Červeného kříže (ČK). Tato zkušenost byla pro něj natolik otřesná, že navrhl plán, jak postupovat při podobných událostech vbudoucnosti, který zahrnoval mezinárodní spolupráci civilního obyvatelstva. Vroce 1863 založil Dunant se svými čtyřmi přáteli Mezinárodní výbor pomoci zraněným (Švejnoha, 2004), budoucí Mezinárodní výbor ČK. Ještě vříjnu 1863 se členové (62 zástupců z16 států) sešli vŽenevě, založili chartu ČK, dohodli se na zásadách činnosti budoucí organizace anavrhli její znak (Staňková, 2001). Vlajka humanitárního Mezinárodního červeného kříže vychází barevně isymbolicky ze švýcarské vlajky, má ovšem obrácenou barevnou kombinaci – červený kříž leží uprostřed bílého pole. Pro tento vzhled vlajky se Červený kříž rozhodl na počest Henriho Dunanta.2 Dunantovo úsilí vedlo nakonec kzaložení Mezinárodní organizace ČK3 vŽenevě 8. srpna 1864. Měla zaručit ochranu raněným, nemocným, lékařům, zdravotníkům azdravotnickým zařízením označeným červeným křížem. Vroce 1882 byla společnost ČK prohlášena za mezinárodní. Šlo onejvětší humanitární hnutí, jaké kdy svět poznal. Dnes se národní organizace ČK sjednocené pod Mezinárodní organizaci ČK starají nejen olidi postižené válkou, ale io oběti záplav, hladomorů, zemětřesení ajiných podobných událostí (Jarošová, 1999; Staňková, 2001).

Ovýznamných osobnostech bude zmínka dále vkapitole 1.5 a1.6.

1.4Počátky ošetřovatelství včeských zemích

Zárodky organizovaného ošetřování nemocných můžeme včeských zemích sledovat už v10. století za vlády knížete Boleslava (935–967). Na území Prahy začaly vznikat první hospice, což byly vpodstatě útulky pro chudé, nemajetné anemocné osoby, vnichž civilní sestry poskytovaly charitativní pomoc vzákladních potřebách.

Podobnou úlohu sehrály některé náboženské řády akongregace, které viděly své poslání ve službě trpícím apotřebným. Vedle svých klášterů zakládaly špitály, které zajišťovaly spíše střechu nad hlavou, obživu, postel ateplo než léčení nemocných. Prvním byl špitál vTýně (vmístě dnešního Staroměstského náměstí), který byl určen pro 12 nemocných, které opatrovalo 7 žen. Další, později zakládané špitály na našem území byly zpravidla spojeny skaplí, kostelem nebo klášterem anesly snimi shodný název. Jejich počet se zvýšil vprůběhu 13. a14. století. Některé špitály sloužily pocestným akupcům jako útulky, jiné výhradně nemocným nebo zchudlým měšťanům. Do opatrování byly brány přednostně osoby, které si tzv. provizí ve špitále zakoupily doživotní byt, stravu aopatrování. Teprve po nich přišli na řadu nemocní chudáci, nemajetní aneschopní práce. Ošetřovatelství bylo tehdy laickou službou trpícímu člověku amělo vysoce humánní charakter. Prováděly ho osoby bez jakéhokoli odborného vzdělání, osoby, které přejímaly zkušenosti svých předchůdců.

Velkou postavou začátků českého ošetřovatelství byla Anežka Přemyslovna, sestra českého krále Václava II. Založila vPraze několik klášterů – první vroce 1233 Usv. Haštala, kde byl umístěn išpitál. Anežka také založila řád Křižovníků sčervenou hvězdou, který při ošetřování aopatrování chudých anemocných vycházel zpravidel, jež pro ně vypracovala. Vpozdějších letech byla unás pokládána za zakladatelku ošetřovatelství akoncem 20. století byla její činnost plně doceněna svatořečením.

Rozvoj ošetřování nemocných vBrně je svázán se založením prvního špitálu Usv. Ducha, později zvaného Usv. Jana Křtitele, který byl vroce 1238 založen brněnským měšťanem Rudgerem (Rudolfem) ajeho chotí Hodavou. Ovznik dalších brněnských špitálů se zasloužily Eliška Rejčka (vdova po Václavu II. aRudolfu Habsburském) aEliška Přemyslovna (dcera Václava II.), které se jako rivalky předbíhaly vbohulibých činech (1327 – špitál Králové pro 8 nemocných postaven Eliškou Rejčkou, 1317 – klášter Hortus regia založený Eliškou Přemyslovnou) (Jarošová, 1999; Kafková, 1992). Vnemocnici poskytovali lidem pomoc ivycvičení holiči, lázeňské aporodní báby, kořenářky, mastičkáři, potulní lidoví chirurgové adalší osoby.

Vroce 1348 byla založena Karlem IV. pražská univerzita, která měla při svém vzniku čtyři fakulty, mezi nimi ilékařskou. Členové univerzity, ale idalší lékaři se zasloužili opočáteční rozvoj lékařského azdravotnického písemnictví, které směřovalo kširšímu rozvoji vzdělávání vlékařství apřírodních vědách. Tím také ovlivnili nepředstavitelně ubohé hygienické poměry 15. a16. století ahluboce zakořeněné představy obyvatelstva ozdraví, spojené se zvyklostmi magického léčitelství, na něž měla významný vliv církev.

Opatrovnická služba ve špitálech idomácnostech, konaná příslušníky různých církevních řádů nebo civilními osobami, jak uvádí Kafková (1992), byla velmi těžká, vykonávaná zpravidla svelkým zaujetím, neboť odměna za ni byla velmi malá. Mezi civilními pracovníky však někdy bylo možné nalézt ijedince poznamenané hanbou, trestanectvím či prostitucí, kteří zde pracovali buď zdonucení, nebo tak činili pokání. VPraze byla svou charitativní činností známá oblast Na Františku, kde od roku 1620 zajišťovali opatrovnictví Milosrdní bratři. Pečovali otělesně iduševně nemocné každého stavu, zejména chudé, bez rozdílu národnosti nebo náboženství. Spříchodem řádu Milosrdných bratří do českých zemí na počátku 17. století nastala podle Svobodného aHlaváčkové (2004) nová éra zdravotní péče. Zařízení označovaná ještě dlouho tradičním názvem špitály, ale profilující se již jako skutečné nemocnice skvalifikovaným personálem, se začala specializovat již pouze na nemocné. Řád Milosrdných bratří byl proslulý tím, že si vychovával vlastní ošetřovatele anadané členy vysílal na lékařská studia.

Vcelém 17. av první polovině 18. století, jak uvádí Kafková (1992), nedošlo včeské lékařské vědě ani včeském zdravotnictví kvýraznějším změnám či zlepšení.

1.4.1Vývoj ošetřovatelství do roku 1918

Druhý vývojový trend vošetřovatelství se utvářel ruku vruce srozvojem medicíny. Lékaři postupně potřebovali ke své práci pomocníka, který by prováděl jejich pokyny akterý by onemocné trvale pečoval jak vdomácnostech, tak vnově vznikajících špitálech (WHO, 1997a). Od poloviny 18. století byly při lékařských fakultách zakládány první všeobecné nemocnice – 1785 vBrně, 1787 vOlomouci a1790 vPraze. Vroce 1787 byly vBrně av Olomouci rovněž založeny porodnice, odva roky později iv Praze. Onemocné ataké oveškerý úklid se starali opatrovníci aopatrovnice, kteří byli přijímáni bez předchozího ošetřovatelského vzdělání (Kafková, 1992). Ošetřovatelský personál vnecírkevních lůžkových zařízeních zaujímal nejnižší postavení vhierarchii různých kategorií zdravotníků. Nejen ve špitálech starého typu, ale iv nově zakládaných josefínských ústavech pracovali za naprosto nepatrné odměny neškolení ošetřovatelé – muži iženy, jimž se vnových nemocnicích říkalo „hlídači“. Spali vpokojích snemocnými bez nároku na soukromý život, nemocnici směli opustit pouze na propustky. Je pochopitelné, že za těchto podmínek mnozí vykonávali neobyčejně těžkou službu nedbale (Svobodný, Hlaváčková, 2004). Bylo tedy nutné, aby pomocníkem lékaře byl vzdělaný personál. Tento vývojový trend si poměrně rychle vynutil odborné vzdělání sester apřispěl ve druhé polovině 19. století kzaložení prvních ošetřovatelských škol (Jarošová, 1999).

1.4.2Vývoj ošetřovatelství vletech 1918–1939

Třetí směr rozvoje ošetřovatelství, orientace na samostatnou práci sestry vprimární péči vterénu, ovlivnil práci sester především na počátku 20. století apro české ošetřovatelství byl charakteristický zejména vobdobí mladého československého státu mezi 1. a2. světovou válkou. Vroce 1929 zavedl ČsČK organizovanou ošetřovatelskou azdravotní službu vrodinách, kde sestry pracovaly naprosto samostatně na základě smlouvy spojišťovnami. Byla vysoce specializovaná azaměřena zejména na výchovu sociálně slabších vrstev vprevenci azdravotním uvědomění. Poradenská péče byla do konce roku 1939 rozčleněna podle nemocí nebo podle sociálně zdravotních skupin populace. Existovaly poradny pro matky, kojence, starší děti, protituberkulózní poradny, poradny pro choroby srdeční, pohlavní, pro revmatismus apod. (Kafková, 1992). Samostatná terénní péče po roce 1948 zanikla aaž v70. letech se znovu objevila pouze péče geriatrická asociální. Samostatná kompetence sestry vpéči oupevnění, ochranu anávrat zdraví člověka představuje základní charakteristický rys vyspělého ošetřovatelství asystému zdravotní péče (WHO, 1997a) iv dnešní době.

1.4.3České ošetřovatelství vdobě fašistické okupace 1939–1945

Ošetřovatelská služba trpěla velkým nedostatkem pracovních sil. ČK se podařilo částečně rozšířit základnu sester osestry dobrovolné. Přibyl iněmecký ošetřovatelský personál. Řádoví ošetřovatelé byli nuceni opustit svá místa vnemocnicích. Potřeba ošetřovatelek se stala tak naléhavou, že ministerstvo sociální azdravotní správy dalo souhlas kotevření civilní české ošetřovatelské školy vBrně. Vroce 1939 došlo kotevření dalších tří ošetřovatelských škol vPraze, Kroměříži aOlomouci.

Funkce dřívějších chirurgických nemocnic se rozrůstala, aby dostála tempu medicínské vědy. Ve větších nemocnicích se budovala oddělení sociálně zdravotní služby, která měla tvořit spojovací článek mezi péčí ústavní amimoústavní.

Vtomto období měly ošetřovatelky určitou výhodu vtom, že jich bylo málo aže jejich práce byla nezbytná. Byly dokonce uchráněny před tzv. totálním nasazením vříši.

Vkvětnu roku 1940 došlo poprvé koficiálnímu ustavení funkce „vedoucí sestry ošetřovatelské služby vnemocnici“, ato udiplomované sestry Roušarové, která tuto funkci zastávala již 3 roky neoficiálně.

Po zrušení Spolku diplomovaných sester zůstala hybnou silou organizátorské činnosti ve zdravotnictví Společnost českomoravských nemocnic. Kromě publikační činnosti umožňovala inadále uplatňovat zájmy sester vošetřovatelství. Sledovala vývoj medicínských ijiných věd, vznik nových pracovišť léčebných zařízení. Na všech úsecích pracovaly civilní iřádové sestry. Výjimku tvořily porodní sály, kam byly zařazeny porodní asistentky. Kzařazení dietní pracovnice do centrální nemocniční kuchyně došlo poprvé vnemocnici vPraze Na Bulovce vroce 1940 (Kafková, 1992).

Po heydrichiádě4 vroce 1942 došlo kzásahům fašismu nejen proti civilnímu obyvatelstvu, ale také proti zdravotníkům. Gestapo odvádělo lékaře isestry přímo zpracovišť, někde byli na příkaz gestapa ihned propuštěni ze zaměstnání. Na podzim roku 1942 zrušili Němci Společnost českomoravských nemocnic. Mnohým lékařům se před odvlečením do koncentračního tábora či propuštěním podařilo emigrovat. Řada sester byla zapojena vzahraniční armádě jak vRusku, tak vAnglii, jiné byly během války vodbojovém hnutí.

1.4.4České ošetřovatelství po roce 1945

Již během války, ale zejména po ní se naléhavě zvýšila potřeba kvalifikovaného ošetřovatelského personálu (Jarošová, 1999). Po odsunu německých lékařů aněmeckých ošetřovatelek se ještě prohloubil katastrofální nedostatek zdravotního personálu, způsobený uzavřením vysokých škol anedostatkem škol pro ošetřovatelky. Většina nemocnic zůstala po odchodu Němců vubohém stavu; bylo třeba odnesený, zničený apoškozený nábytek amateriál doplnit, zajistit odklizovací práce po náletech apřispět kzajištění provozu. Sradostí byl uvítán návrat řádových bratří, kterým Němci ošetřování vnemocnicích zakázali.

Odborná průprava nového personálu byla víc než naléhavá. Nemocnice akliniky přistupovaly samostatně korganizování odborných rychlokurzů nebo alespoň kněkolika lekcím, poskytujícím pro práci tu nejzákladnější orientaci. Ošetřovatelská škola vPraze okamžitě organizovala několikatýdenní kurz pro 40 sester pro potřebu pohraničí.

VOstravě byla vroce 1945 otevřena dvouletá Vyšší sociální škola pro vzdělání sociálních pracovnic, kde studium končilo maturitou (Kafková, 1992).

Síť státních ošetřovatelských škol se rychle rozšiřovala – vroce 1947 jich bylo již 26. Činnost Spolku diplomovaných sester byla na krátkou dobu obnovena aošetřovatelství se znovu začalo rozvíjet.

Vroce 1946 byla vPraze otevřena Vyšší ošetřovatelská škola.

Zásadní zlom vkontinuálním úspěšném poválečném rozvoji českého ošetřovatelství apředevším vzdělávání sester znamenal komunistický převrat vúnoru 1948. Došlo ke sloučení všech ošetřovatelských škol do středních zdravotnických škol. Všechny výrazné osobnosti stojící včele československého ošetřovatelství byly ze svých funkcí vnemocnicích iošetřovatelských školách odvolány.

Po dlouhou dobu nesměly československé sestry, podobně jako jiné profesní či zájmové skupiny, založit vlastní profesní organizaci. Všechny byly sdruženy vRadě odborového hnutí, které zcela formálně hájilo zájmy všech pracujících. Oosudu sester stejně jako ostatních pracovníků rozhodovaly komunistické strany na pracovišti av místě bydliště. Zájmové aprofesní organizace byly pro tehdejší režim nebezpečné anežádoucí.

Teprve vroce 1968 se ukázala možnost vytvoření Československé společnosti sester (ČSS), která sice nemohla být úplně samostatnou organizací, ale mohla se stát jednou zodborných společností sdružených vČeskoslovenské lékařské společnosti azískat autonomii jako jiné odborné lékařské společnosti. To znamenalo velký pokrok anaději na budoucnost. Iv období normalizace se nakonec zaníceným aprogresivním představitelkám československých sester podařilo vroce 1973 založit ČSS, která začala velmi aktivně pracovat.

Československé sestry měly také svůj vlastní odborný časopis Zdravotnická pracovnice. Vznikl vroce 1951 sice jako časopis odborový, ale postupně se stával stále více odborným. Vroce 1970 byl doplněn pravidelnou vědecko-výzkumnou přílohou Československé ošetřovatelství, vníž byly publikovány např. výsledky výzkumných prací, teoretické statě, které byly často využívány při odborných seminářích sester organizovaných na různých zdravotnických pracovištích. Po roce 1989 časopis zanikl abyl nahrazen novým, modernějším časopisem Sestra, který vychází od roku 1991.

Zuvedeného vyplývá, že hodnocení historie českého ošetřovatelství není jednoduché. Meziválečné období položilo velmi solidní základy českého ošetřovatelství iošetřovatelského školství. Sestry měly silnou profesní organizaci, jež úspěšně hájila jejich odborné istavovské zájmy avytvářela ošetřovatelskému povolání vysokou společenskou prestiž.

Období socialismu zastavilo především vývoj kvalifikačního základního vzdělávání budoucích českých sester aoproti celosvětovému vývoji je posunulo do nejnižších věkových kategorií na světě. Práce sester se stále více zaměřovala na technickou stránku, takže perfektní zajišťování diagnostických aléčebných výkonů se stalo hlavní náplní ošetřovatelské profese. Vpřípravě sester iv klinické praxi byly podceněny otázky ošetřovatelské teorie, ošetřovatelské etiky, aplikované psychologie, sociologie vpřístupu ajednání snemocným. Nebylo by však spravedlivé celé toto období odsuzovat.

Československá socialistická republika (ČSSR) se vyznačovala velmi kvalitním systémem dalšího vzdělávání zdravotnických pracovníků, včetně sester. Byly vytvořeny solidní základy pomaturitního specializačního auniverzitního vzdělání sester, dobře pracovala ČSS, vznikla řada hodnotných výzkumných prací. Byly vypracovány teoretické základy českého ošetřovatelství.

Během několika desítek let došlo včeském ošetřovatelství křadě změn, které navázaly na všechny dobré tradice. Stále více českých sester má možnost pracovat vzahraničí aimportovat svoje zkušenosti doma, vmnohem větší míře mají sestry příležitost vzdělávat se na univerzitách vbakalářském amagisterském studiu ošetřovatelství. Byla navázána řada odborných zahraničních kontaktů. Díky všem těmto skutečnostem adíky velké snaze mnohých sester vytvořit zošetřovatelství samostatný, vysoce odborný ihumánní obor se začíná měnit itvář mnoha jak školských, tak zdravotnických pracovišť (WHO, 1997a).

1.5Vybrané významné osobnosti světového ošetřovatelství

1.5.1Florence Nightingalová

Florence Nightingalová se narodila 12. května 1820 jako mladší dcera vúspěšné, vzdělané avlivné anglické rodině (Žiaková, Jarošová, Čáp, 2005). Jméno Florence dostala po městě Florencii (Itálie), kde se narodila, ale dětství již prožila vAnglii (Plevová, Slowik, 2008). Dostalo se jí vynikajícího klasického vzdělání, které později výrazně ovlivnilo její práci.

Vroce 1846 jí přišla do rukou ročenka Ústavu protestantské diakonie vněmeckém Kaiserswerthu. O4 roky později vstoupila do tohoto zařízení jako 31letá studentka ošetřovatelství. Po 3 měsících se vrátila zpět do Anglie, kde pokračovala vprohlídkách nemocnic.

Vroce 1853 se stala vrchní sestrou Ústavu pro nemocné šlechtičny vLondýně. Vté době začala provádět své, na tehdejší dobu úspěšné revoluční změny, např.:

■výtah pro jídlo zkuchyně přímo na oddělení

■signalizační systém od lůžka pacienta se zvonkem na chodbě

■teplá tekoucí voda vkaždém patře nemocnice

■pavilonový typ zařízení, ve kterém byli pacienti umísťováni podle nemocí

Postupně se stala odborníkem pro nemocnice aveřejné zdravotnictví.

Nightingalová po celý svůj život podporovala vzdělávání sester. Věřila, že vzdělané sestry pomohou zlepšit tíživou situaci pacientů vnemocnicích, chudobincích av komunitě.

Vroce 1854 začala krymská válka, ve které bojovala Anglie sFrancií proti Rusku. Nightingalová napsala dopis sekretáři války anabídla mu svoji pomoc. Sekretářem války sirem Sidney Herbertem pak byla požádána, aby vedla skupinu ošetřovatelek do vojenské nemocnice ve Scutari. Ve svých 34 letech se vříjnu 1854 vydala se 38 sestrami na cestu, která ji historicky proslavila. Scutarská vojenská nemocnice, kde bylo uloženo více než 2500 pacientů, měla velmi špatné hygienické podmínky. Sestrám se dostalo chladného aodmítavého přijetí od většiny lékařů, kteří zde pracovali. Ti je zpočátku knemocným nechtěli ani pustit.

Během pobytu ošetřovatelky aNightingalová zrealizovaly několik významných opatření aaktivit:

■Zprovoznily kuchyň anemocní vojáci dostávali stravu podle potřeby.

■Dbaly na čistotu aúklid, vybudovaly toalety, zřídily prádelnu.

■Zavedly podrobné denní záznamy, ve kterých se evidovaly rány, onemocnění aúmrtí, dále znečištěná voda apotraviny.

■Bojovaly za práva pacientů, poukazovaly na organizační nedostatky armádního nemocničního oddělení anavrhovaly změny.

■Zavedly systém, který umožnil, aby vojáci pravidelně posílali peníze domů rodinám.

■Pro rekonvalescenty vytvořily odpočinkovou místnost sčítárnou, psacími pomůckami, společenskými hrami.

■Pečovaly také opsychickou stránku nemocných ajejich sociální pohodu.

Půl roku poté se pak snížila úmrtnost raněných vojáků ze 42,7 % na 2 %, ke konci války dokonce na 1 %.

Negativní vliv na zdraví Nightingalové měla tzv. krymská horečka, kterou onemocněla během pobytu ve Scutari vroce 1855 akterá ji pravděpodobně nepříznivě ovlivnila po celý zbytek života.

Jako první vhistorii ošetřovatelství vytvořila aprakticky použila statistické grafy adiagramy, jež prezentovala vpublikaci Zápisky oskutečnostech negativně ovlivňujících zdraví avýkonnost vbritské armádě ao správě vojenských nemocnic založené zejména na zkušenostech zposlední války. Současně zde navrhovala nový systém vojenského zdravotnictví.

Po úspěšné reformě britské armády byla vroce 1858 požádána opomoc při řešení zdravotních ahygienických problémů vIndii. Stala se konzultantem areformátorem vojenství azdravotnictví pro tuto oblast. Na její doporučení zřídila královna Královskou zdravotní komisi pro Indii.

Byla také konzultantkou pro organizaci zdravotní péče oraněné anemocné vojáky vobčanské válce Spojených států, ve francouzsko-pruské válce, ve válce vjižní Africe av dalších koloniálních zemích Anglie.

Vroce 1860 otevřela Nightingalová při nemocnici sv. Tomáše vLondýně první necírkevní ošetřovatelskou školu na světě. Třídy byly méně formální, mnoho předmětů vyučovali lékaři. Zpracovala podrobný systém hodnocení každé studentky. Studentky mohly kritizovat ahodnotit své učitelé, atím participovaly na příštích změnách. Studium trvalo jeden rok, vkaždém ročníku bylo 20–30 posluchaček. Učily se jednak vklasických třídách asoučasně praktikovaly přímo upacientů vnemocnici, kde nosily speciální uniformy, které pro ně sama navrhla. Sfinanční pomocí fondu Florence Nightingalové navštěvovalo školu imnoho cizinek (Dánky, Němky, Finky, Švédky, Francouzky). Od roku 1862 se vošetřovatelské škole připravovaly také porodní asistentky. Nightingalová se stala světově známou jako zakladatelka první moderní ošetřovatelské školy. Věřila, že ošetřovatelství je tvůrčí povolání pro ženy smožností vzdělávání, které jim přinese uvolnění od útisku anesvobody.

Na základě svých zkušeností sreformami vojenských nemocnic azjištění onedostatcích vevidenci medicínských dat ainformací zpracovala návrhy ipro civilní nemocnice. Doporučila používat aevidovat vnemocnicích jednotné ashodné informace opacientech. Sběr aevidence nemocničních dat onemocích aoperacích byly prvním krokem ke shromažďování informací ozdraví aonemocněních celé populace, což bylo důležité pro zlepšování veřejného zdraví (Žiaková, Jarošová, Čáp, 2005). Popularizovala myšlenku systematického vzdělávání sester, zavedla funkci hlavní sestry jako hlavy ošetřovatelského personálu vnemocnici (WHO, 1997a).

Vroce 1859 vydala knihu Zápisky onemocnicích, kde se zabývala hygienickými podmínkami avýstavbou nemocnic. Kniha poskytla teoretický ipraktický rámec pro další návrhy projektů nemocnic apro organizační změny, jež pak vedly ke snižování mortality pacientů.

Pro vzrůstající dotazy ažádosti orady sepsala ve stejném roce knihu Zápisky oošetřovatelství, které se později prodalo přes milion výtisků na celém světě. Publikace byla zaměřena na prevenci onemocnění abyla určena nejen sestrám, ale především všem, kteří pečovali onemocné, sebe sama, orodiny apříbuzné. VZápiscích oošetřovatelství prezentovala také své představy oodborné přípravě sester – chtěla postavit ošetřovatelské znalosti adovednosti na základě výsledků pozorování, záznamů astatistických dedukcí.

Od roku 1864 pracovala na projektech domácí ošetřovatelské péče, porodnic avojenských nemocnic. Byla první, která změnila organizaci poskytování ošetřovatelské péče podle skupin pacientů. Do té doby byli muži, ženy iděti umísťováni společně na pokojích. Zřizováním nemocnic pro duševně choré oddělila duševně „zdravé“ pacienty od duševně nemocných. Intenzivně studovala příčiny novorozenecké amateřské úmrtnosti asvé zkušenosti azjištění publikovala vroce 1871 vknize Zápisky oporodnicích.

Podporovala vznik Britské asociace sester, na jejímž založení (vroce 1889) aorganizaci se aktivně podílela. Byla jednou znejvíce publikujících žen vhistorii. Za celý svůj život napsala přes 200 knih, článků, zpráv avíce než 15 000 dopisů.

Nikdy nebylo vidět, že by Nightingalová trpěla nějakou organickou nemocí, přesto byla pravděpodobně od roku 1857 invalidní. O40 let později definitivně ulehla na lůžko abyla na něm upoutána do konce života. Velice se jí zhoršoval zrak, posledních 10 let byla úplně slepá. Vroce 1907 jí král Edward VII., jako první ženě vhistorii, předal vyznamenání za zásluhy (Žiaková, Jarošová, Čáp, 2005).

Nightingalová předvídala velké možnosti rozvoje ošetřovatelství jako vědy, včetně publikací avýzkumu voboru. Je proto právem pokládána za zakladatelku ošetřovatelství jako samostatného oboru. Cílem ošetřovatelství podle Nightingalové bylo přispívat ke schopnosti člověka dosáhnout zdraví přímo či nepřímo tím, že sestra upravuje jeho prostředí. Udělala zošetřovatelství důstojné civilní zaměstnání pro ženy středních vrstev (Plevová, Holešová, 2005).

Zemřela 13. srpna 1910 ve věku 90 let apodle přání byla pohřbena vSt. Margarets (East Wellow) blízko domu svých rodičů (Staňková, 2001).

1.5.2Henri Jean Dunant

Henri Jean Dunant se narodil 8. května 1828 vŽenevě vbohaté rodině snáboženskou tradicí.

Stal se členem sirotčí organizace. Neděle trávil ve vězeňských celách předčítáním vězňům. Již v18 letech se zabýval těžkými problémy lidské bídy autrpení. Před válkou se zabýval otázkou lidumilných zařízení ve prospěch raněných vojínů.

Stal se obchodníkem abankéřem ajako vážený podnikatel odjel 24. června 1859 na bojiště uSolferina. Po zhlédnutí bitvy ajejích následků se rozhodl zasadit, aby se něco takového už nikdy neopakovalo. Naléhal na zřízení organizované pomoci. Nabídl svou pomoc, vyjednával svedením armády adocílil, že zajatí lékaři mohli léčit své raněné vojáky. Dal podnět kmnoha sbírkám ve prospěch péče oraněné. Tehdy poprvé zveřejnil myšlenku zřídit vdobě míru vkaždé zemi společnost, která by se starala ovýchovu dobrovolných ošetřovatelek asamaritánů, aby byl potřebný personál vdobě války kdispozici. Tak vznikla idea organizace ČK. Po návratu do Paříže začal své myšlenky snevelkým úspěchem propagovat. Po odjezdu domů do Ženevy sepsal knihu Vzpomínky na Solferino, která měla velký ohlas. Dunantovy představy se vŽenevě ujala Společnost pro veřejné blaho. Vznikl Mezinárodní výbor ČK.

Vroce 1901 byl oficiálně uznán Mezinárodním červeným křížem za zakladatele organizace ČK. Pobýval spodlomeným zdravím do konce života vsanatoriu.

Vroce 1901 získal Nobelovu cenu míru. Peníze, které díky ní dostal, věnoval švýcarským anorským dobročinným institucím5 (Plevová, Slowik, 2008).

Zemřel 30. října 1910 (Staňková, 2001).

1.5.3prof. MUDr. Nikolaj Ivanovič Pirogov

Nikolaj Ivanovič Pirogov se narodil 13. listopadu 1810 vMoskvě. Již ve 14 letech vstoupil na univerzitu av 17 letech absolvoval moskevskou lékařskou fakultu (Staňková, 2001). Vroce 1836 se vTartu stal profesorem chirurgie. Vroce 1840 nastoupil profesorské místo na lékařské chirurgické akademii vPetrohradě, kde vybudoval chirurgickou kliniku (Junas, 1977).

Na počátku krymské války (1854) se odebral do Sevastopolu, následován skupinou 30 sester, čímž se zasloužil ouplatnění žen jako ošetřovatelek ve válce.

Tragédie krymské války Pirogovem hluboce otřásla. Na vlastní oči viděl následky nepřipravenosti anedbalosti. Došel kpřesvědčení, že příčinou je nedostatek vzdělání národa, proto se usilovně začal věnovat reformě školství vRusku. Vytvořil mj. základy moderní ruské pedagogiky.

Na podzim 1862 byl vyslán jako vedoucí skupiny mladých studentů do zahraničí, kde se připravoval na profesorskou dráhu (vrátil se po 5 letech). Ještě dvakrát byl vyslán na válečná pole – naposledy vroce 1877 včele svých sester poskytoval lékařskou péči vrusko-turecké válce.

Pirogova je třeba hodnotit především za jeho zásluhy vmedicíně. Kromě bohaté publikační činnosti (knihy oéterové narkóze, oválečné chirurgii, podvazování velkých cév, vzpomínkový Deník starého lékaře) se zasloužil orozvoj chirurgie apředevším válečné medicíny, kde zavedl sádrové obvazy anarkózu, rozpracoval tematiku úrazového šoku, přikládal význam třídění aodsunu raněných avedení dokumentace. Bojoval proti nešetrným amputacím, které tehdy byly častým zvykem.

Zemřel 5. prosince 1881 ve městě Višnia na Ukrajině. Jeho ostatky jsou uloženy ve vsi Pirogovoje, kde vzniklo po 2. světové válce Pirogovo muzeum (Staňková, 2001).

1.5.4Theodor Fliedner

Pastor Theodor Fliedner se narodil 21. ledna 1800 vEppsteinu azemřel 4. října 1864 vKaiserswerthu.

Vystudoval teologii, krátce poté pracoval jako domácí učitel. Inspiroval se kcharitativní službě vNizozemsku av Anglii. Vroce 1822 převzal evangelickou faru vKaiserswerthu. Založil útulek pro propuštěné vězně, později otevřel školu pro malé děti, nemocnici aspolu se svou ženou Friederikou vroce 1836 založil porýnsko-vestfálský spolek pro vzdělávání žen vošetřovatelství (Staňková, 2001). Byla to 3letá škola, jejíž absolventky mohly podávat léky apečovat onemocné irekonvalescenty. Do roku 1864 škola vychovala celkem 1600 zdravotních sester (Duin, Sutcliffe, 1997).

Později založil při místní nemocnici spolek pro vzdělávání žen vošetřovatelství. Budoucí diakonky zde získaly teoretickou apraktickou průpravu aještě po jejím skončení se musely po 3 roky účastnit povinné odborné přednášky, která se konala každý týden.

Vletech 1851–1857 založil na svých cestách špitály vJeruzalémě, Istanbulu, Smyrně aAlexandrii.

Za svou sociální péči byl vyznamenán čestným doktorátem univerzity vBonnu (Staňková, 2001).

1.6Vybrané významné osobnosti českého ošetřovatelství

Celým vývojem ošetřovatelství prošlo mnoho významných osobností, které se svými činy zapsaly do historie. Vzhledem kcharakteru arozsahu publikace není možné uvést všechny, atak byly vybrány pouze ty, jež se vsouvislosti se světovým ačeským ošetřovatelstvím uvádějí nejčastěji.6

1.6.1Anežka Přemyslovna

Svatá Anežka byla příslušnicí rodu Přemyslovců. Narodila se patrně vPraze 20. ledna 1211 jako nejmladší dcera Přemysla Otakara I. ajeho druhé ženy Konstancie Uherské ajako mladší sestra pozdějšího krále Václava II. (Kybal, 2001; Staňková, 2001).

Vdětství byla Anežka vychovávána vcisterciáckém klášteře vTřebnicích av premonstrátském klášteře vDoksech (Plevová, Slowik, 2008). Jak uvádí Kybal (2001), oddala se plně službě Bohu, obětovala své mládí, své vysoké postavení abohatství zčistého idealismu anáboženského nadšení.

Vroce 1232 Anežka založila špitál sv. Františka pro chudé anemocné Na Poříčí av roce 1233 poblíž špitálu vznikly dva kláštery – mužský klášter menších bratří sv. Františka aženský klášter řádu sv. Kláry. Do kláštera klarisek pak Anežka vroce 1234 sama vstoupila astala se jeho představenou (abatyší) (Plevová, Slowik, 2008).

Založila špitální bratrstvo, které bylo papežem záhy uznáno za samostatný ošetřovatelský řád Křižovníků sčervenou hvězdou. Byla první ženou, která založila mužský řád, aprvní ženou, která založila český ošetřovatelský řád. Na základě bohatých zkušeností sošetřovatelskou prací vypracovala účelný systém akonkrétní pravidla pro ošetřování nemocných. Celý svůj život věnovala pomoci chudým anemocným. Je právem pokládána za patronku českého ošetřovatelství (Staňková, 2001; Vučková, 1994).

Anežka zemřela 6. března 1282, pohřbena je vklášterním chrámu Na Františku. Oprohlášení Anežky za svatou se pokusila už Eliška Přemyslovna, která ji velice obdivovala. Teprve roku 1874 zásluhou kardinála apražského arcibiskupa Bedřicha Jana Jakuba Celestina Josefa Schwarzenberga byla Anežka Přemyslovna beatifikována. Avšak svatořečení, po kterém tolik toužila, se jí dostalo až 12. listopadu 1989. Její kanonizace7 byla vyřčena zúst papeže Jana Pavla II. (Plevová, Slowik, 2008).

1.6.2Karolina Světlá

Vlastním jménem Johanna Rottová, provdaná Mužáková (24. únor 1830, Praha – 7. září 1899, Praha), česká spisovatelka. Vedle literatury se Světlá věnovala stejně zaníceně emancipačnímu hnutí. Usilovala přitom jak onárodní uvědomění, tak ozvýšení sociální úrovně zaměstnaných žen adívek. Založila roku 1871 Ženský výrobní spolek, jehož cílem bylo opatřit nemajetným ženám, zejména vdovám po vojácích zrakousko-pruské války, práci ana tuto práci je připravit. Ztoho důvodu byla zřízena obchodní aprůmyslová škola akurzy pro vychovatelky aošetřovatelky. Spolek pak iněkolik let řídila. Díky svému smýšlení také významně ovlivnila vznik první ošetřovatelské školy unás. Působila ijako novinářka, jejím hlavním tématem bylo postavení ženy ve společnosti (Plevová, Slowik, 2008).

1.6.3Eliška Krásnohorská

Elišku Krásnohorskou, vlastním jménem Alžbětu Pechovou (18. listopad 1847, Praha – 26. listopad 1926, Praha), českou básnířku, libretistku, spisovatelku apřekladatelku, uvedla do literatury iženského emancipačního hnutí Karolina Světlá – zprvu jako redaktorku Ženských listů, později jako starostku Ženského výrobního spolku. Krásnohorská pro spolek pracovala od roku 1874, starala se oprovoz školy, otevírání aprůběh kurzů apřijímání žaček iumísťování absolventek. Za svou činnost pro ženskou emancipaci si ve své době vysloužila ihanlivé přezdívky od některých příslušníků české kulturní veřejnosti.

Krásnohorská se podílela na založení prvního dívčího gymnázia Minerva (1890) – prvního vcelém Rakousko-Uhersku. O16 let dříve, vroce 1874, spolu se Světlou přispěly ke vzniku první ošetřovatelské školy unás (Staňková, 2001; Plevová, Slowik, 2008).

1.6.4PhDr. Alice Masaryková

Alice Masaryková se narodila 3. května 1879 ve Vídni. Vystudovala filozofii, sociologii ahistorii na Univerzitě Karlově vPraze ana univerzitách vBerlíně, Lipsku aChicagu. Vletech 1915–1916 byla vězněna za účast vodboji. Byla poslankyní Národního shromáždění. Vroce 1919 založila Československý červený kříž (ČSČK) a20 let byla jeho předsedkyní. Velmi se angažovala vošetřovatelském školství. Aktivně podporovala vzdělávání ošetřovatelek afinancování školy. Svým postavením aangažovaností zvyšovala prestiž školy iošetřovatelské profese. Její zásluhou přijely do Prahy tři americké sestry, které pomáhaly vybudovat na vysoké úrovni ošetřovatelskou školu vPraze. Vroce 1919 založila první Vyšší sociální školu vČeskoslovenské republice (ČSR). Účastnila se předávání diplomů, sjezdů absolventek až do roku 1948, kdy byla nucena odejít do ústraní.

Zemřela 29. listopadu 1966 vChicagu. Její urna byla ziniciativy ČSČK převezena vroce 1994 do vlasti auložena do rodinného hrobu vLánech (Staňková, 2001).

1.6.5doc. PhDr. Marta Staňková, CSc.

Marta Staňková se narodila 12. února 1938 vBoskovicích na jižní Moravě. Pro náboženské cítění matky astrýce, který byl knězem, byla cesta na střední školu pro Staňkovou zpočátku uzavřena. Pomohli jí však její učitelé ajejí píle, cílevědomost asnaha nedat se porazit.

Vroce 1953 začala studovat na Střední zdravotnické škole (SZŠ) ve Svitavách. Po maturitě amarném boji opřijetí na lékařskou fakultu začala pracovat jako zdravotní sestra ve svitavské nemocnici. Po 3 letech praxe byla vyslána na jeden rok do Vyšší ošetřovatelské školy do Prahy. Absolvovala 8měsíční specializační pedagogický seminář pro učitelky ošetřovatelské techniky apraktického výcviku. Po návratu do Svitav začala učit na SZŠ jako sestra-instruktorka, atak začala její pedagogická dráha. Vté době začala studovat na Karlově univerzitě vPraze dálkový obor péče onemocné–psychologie. Během studia, jež úspěšně ukončila vroce 1964, se aktivně podílela na pedagogické činnosti.

Vroce 1968 přešla ze zdravotnické školy na Košince na oddělení péče onemocné III. interní kliniky Všeobecné fakultní nemocnice. Jako odborná asistentka zde působila 30 let. Prof. Vladimír Pacovský její příchod označil za rozhodující pro další vývoj tohoto oddělení.

To, co vytvořila, ji zařadilo mezi takové osobnosti ošetřovatelství, jako byly Nightingalová, Masaryková, Roušarová, Macharová, Rypáčková adalší.

Pracovala na nové koncepci ošetřovatelského vzdělávání, měla rozhodující podíl na existenci dobrovolné registrace sester abyla autorkou koncepce ošetřovatelství.

1.7Historie porodnického ošetřovatelství

1.7.1Porodní asistentka

1.7.2Publikace avzdělání vporodnickém ošetřovatelství

■jména různých částí dělohy

1.7.3Porodnické školy

1.7.4Babictví (porodnictví) jako profese