Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Pohádkář
O vílách

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 7193. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2019
Vytiskla Tiskárna TNM Print, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019
text © Hynek Klimek, 2019
illustrations © Zdeňka Študlarová, 2019

ISBN 978-80-271-2762-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2761-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-0879-4 (print)

Jak se seznámila lesní víla s vílou vodní

Jednou se šla lesní víla Zvonimíra projít po okolí. Byla nejzvědavější, či lépe řečeno nejzvídavější, ze všech víl z lesa, ve kterém pobývala. Byla z nich zároveň také nejvzdělanější, protože často chodívala na dlouhé vycházky a přitom pozorně sledovala a zapamatovala si všechno, co kolem sebe viděla.

Již ve vílí škole, kde se malé víly vzdělávají, než je jejich královna vyšle z vílí říše na svět, patřila mezi nejlepší žačky. Proto toho znala mnohem více než její lesní družky. Ty, když měly splněné své vílí povinnosti a neměly co na práci, většinou lenošily anebo pospávaly ve vílím vzdušném zámku nad korunami stromů.

Byly v něm v naprostém bezpečí, protože nejenom žádné lidské oko, ale ani zvířata, ptáci či hmyz jej nemohou spatřit. Se vzdušnými zámky to mají velice dobře zařízené. Neviditelné jsou i pro strašidla vílám nebezpečná, třebaže ta se s ostatními bájnými bytostmi obvykle vzájemně vidí. Jenom lidé to mají tak, že strašidla se pro ně zviditelní pouze tehdy, pokud to sama chtějí. Jinak si kolem každého člověka může poskakovat třeba celý houf strašidel a on přitom vůbec netuší, že tam jsou.

Vraťme se ale k víle Zvonimíře. Nad svými družkami sice vynikala znalostmi a vědomostmi, ale nijak se kvůli tomu nad nimi nevyvyšovala. Měly ji sice tak trochu za podivínku, ale i když jí to nedávaly najevo, zároveň si jí i vážily, protože si byly vědomé, že toho ví a umí víc než ony. Když bylo třeba, mohly se na ni obrátit o radu a ona nikdy žádnou ze svých družek nezklamala.

Tentokrát byla Zvonimíra rozhodnutá vydat se do krajiny pod lesem. Jenomže na kraji lesa poblíž lávky přes potůček spatřila malou najádu, vodní vílu. Byla mnohem menší než ona, odhadem o polovinu. Lesní víly se ale nelekla, a když se na ni usmála, usmála se také, i když zprvu trochu rozpačitě.

„Kde ses tady vzala?“ zajímalo Zvonimíru.

„Jak vzala? Já tady bývám často, kousek odtud bydlím,“ odvětila téměř dětským hláskem vodní víla.

„Tak promiň. Já jsem tudy šla již několikrát, ale nikdy jsem tě tady nezahlédla,“ objasnila lesní víla.

„To je nejenom možné, ale docela pravděpodobné. Je náhoda, že jsme se potkaly. Nezdržuji se jenom tady, ale pravidelně obcházím celou dlouhou část potoka, kterou mám od naší královny svěřenou,“ vysvětlila najáda, kterou už opustila počáteční nejistota.

„A to jsi tady u potoka, tedy u té jeho části, sama?“ pokračovala ve vyptávání Zvonimíra.

„Jistěže. Jsem vodní víla potočnice a u nás je to obvyklé, stejně jako u ostatních vodních víl či najád, jak se nám také říká. Stejné to mají i studánkové víly. To jsi nevěděla?“ odvětila s další otázkou malá vodní víla.

„Vlastně věděla. Učily jsme se to ve škole, ale teď jsem si to zrovna honem nevybavila. Dosud jsem se ještě nikdy s žádnou z vás nesetkala. Ty jsi první,“ řekla Zvonimíra.

„To já jsem již několik z vás potkala, ale pěkně se ke mně nechovaly. Dvě se mi vysmívaly, že prý nejsem žádná pořádná víla, ale zakrslý vílí mrňous, a jedna další si mě dokonce spletla s rusalkou. Asi vůbec nevěděla, že ty přece u potoků nežijí a ani nejsou víly, ale vodní žínky. A jednou, když byly tři pohromadě, na mě dokonce dorážely a honily mě, než jsem se jim schovala pod větvemi vrby, splývajícími k hladině potoka,“ postěžovala si malá najáda.

„Tak to mě opravdu mrzí, že se některé z mých družek k tobě chovaly takhle nepěkně. Jestli zjistím, které z nich to byly, tak si to s nimi vyříkám a pořádně to ode mne schytají,“ slíbila jí Zvonimíra.

„Ty jsi první lesní víla, která se ke mně chová hezky. Jestli chceš, můžeme se vídat častěji. Ráda si s tebou popovídám,“ nabídla vodní víla.

„Moc kamarádek nemám. Opravdovou vlastně jen jednu stromovou vílu. Bavím se sice i s několika dalšími, ale ty jsou příliš neposedné a hašteřivé,“ doplnila.

„Ráda se s tebou znovu setkám. Určitě se jedna od druhé můžeme dozvědět, co neznáme,“ souhlasila lesní víla.

„To mě těší. Víš, přiznám se ti ale, že kdybych tě bývala zahlédla jako první, tak bychom se bývaly nesetkaly, protože bych se ti po předchozích zkušenostech s lesními vílami schovala. Byla by to škoda, ale to zjišťuji až teď,“ usmála se malá víla.

„Jmenuji se Vodomilka a byla bych ráda, kdybychom se staly kamarádkami,“ dodala.

„Já jsem Zvonimíra a myslím, že z nás budou dobré kamarádky,“ odvětila lesní víla.

Potřásly si pravicemi a domluvily se, kde a kdy se zase setkají.

Jak to lesní avodní víly mají zavedené

Když Zvonimíra Vodomilce pověděla, co se onajádách naučila ve škole, malá vodní víla ji za její znalosti uznale pochválila.