Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Caplinová

Chata ve Švýcarsku

Z anglického originálu The Little Swiss Ski Chalet vydaného roku 2021 nakladatelstvím HarperCollins Ltd. přeložila Karolína Medková

Jazyková redakce Diana Štelová
Korektury Sylvie Zbraňková, Igor Pejchal
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Grafická úprava obálky Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8155. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 344 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Originally published in the English language by HarperCollins Ltd. under the title The Little Swiss Ski Chalet
© Julie Caplin, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Karolína Medková, 2021
Cover Illustration © Kateřina Brabcová, 2021

ISBN 978-80-271-4415-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4414-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-1276-0 (print)

Pro mou sestru Lyndu, mou druhou polovinu.
Vždy vtipnou, milou a neskutečně odhodlanou.
Nezasloužíš si nic jiného než být šťastná.

Část první

Kapitola 1

Tenhle večer bude nezapomenutelný, rozhodla se Mina při balancování na židli, z níž se snažila zavěsit světýlka ve tvaru malých lamiček na oblouk mezi kuchyní a obývákem. Dokonale dotvářela celkový dojem.

„To vypadá dobře,“ ozvala se její sestra, která se objevila ve dveřích s plnou nákupní taškou.

„Už jsi zpátky.“ Mina seskočila hlučně ze židle a až opožděně si vzpomněla na sousedy pod sebou. Pak ji ale ovládlo vzrušení a zatleskala. „Sehnala jsi tu lahev? Nechápu, jak jsem mohla zapomenout. No vážně, mexický večer bez tequily! Vlastně jsem ti možná měla říct, abys vzala radši dvě.“

„Jedna lahev bude stačit. Každý něco přinese a máš ještě basu corony. Nikdo žíznit nebude.“

„Jsi skvělá. Co bych si bez tebe počala?“ řekla Mina a sestru objala.

„Nejspíš bys to nějak zvládla,“ odpověděla Hannah a vymanila se jí. „Je tady tolik jídla, že by si každý mohl odnést dost na to, aby s tím vystačil na celý víkend.“

Mina se na ni nadšeně zakřenila. „Bude to super.“ Nemohla se dočkat, až budou všichni u stolu, prostřeného vintage porcelánem, který během uplynulých let našla v nejrůznějších bazarech, a spokojení hosté si budou po skvělém jídle a pití povídat při svíčkách. Vařila celý den a větší část předchozího večera, ale bude to stát za to. Oslava výročí. Jeden celý rok se Simonem. To byl pro ni opravdu rekord. Musela přiznat, že si užívá ten poklid a stabilitu, které jí do života vnesl. On byl jin a ona jang a vzájemně se doplňovali. Nejspíš to teda bylo přesně obráceně, o čínské filozofii nevěděla totiž vůbec nic. Věděla ale, že na dnešní večeři pozvala osm přátel, včetně Hannah. Bude tu tedy dost těsno, ale všichni si na to už při návštěvách u ní zvykli. Během roku už uspořádala pařížskou party (velmi šik), dánské hygge setkání (velmi útulné), koktejlový večírek z dob prohibice (báječné kostýmy z dvacátých let včetně Simonova skvostného dobového klobouku, který stál jmění) a thajský banket (kořeněný, čerstvý a naprosto vynikající).

Na stole pro dnešní večer byl jasně pruhovaný běhoun ve stylu mexické deky a různobarevná lýková prostírání, na nichž ležely plastové kroužky se sombrerem na ubrousky. Uprostřed pak stály rustikální kovové svícny, a Mina dokonce pořídila plastové formičky na led ve tvaru kaktusů, aby je pak mohla dát do džbánku s vodou.

„Tvoje večírky jsou vždycky skvělé, ale sobě se zdaleka tolik nevěnuješ. Já bych prostě jen koupila pár skleniček se salsou, omáčkou El Paso a guacamole z Marks & Spencera.“

„To ale není žádné opravdové mexické jídlo!“ Mina vykulila oči v hraném rozčílení. „Já tady dělám autentické pouliční jídlo. Pojď.“ Vběhla do kuchyně a zuřivě na ni mávala. „Tohle musíš ochutnat.“ A už držela připravenou lžíci.

„Co je to?“ zeptala se Hannah a podezíravě přimhouřila oči.

„Ochutnej…“

Hannah si dala kousek do pusy. „No páni.“ Rychle zamrkala. „To má grády. Ale,“ řekla a znovu si lízla, „mňam.“

„Čokoládová omáčka s chilli z Ekvádoru. Bude k churros, které přijdou na řadu jako dezert. Není to úplně božský?“ Mina si namočila prst, rychle ochutnala a přivřela oči v čirém blaženství. Bylo to skvostné. Zabralo jí docela dlouho, než objevila tuhle speciální ručně vyráběnou značku, ale výsledek stál za každou penci celé té přemrštěné ceny. I když ji tedy úplně stejně lákala tmavá čokoláda se slaným karamelem z Madagaskaru i ta s rumovou příchutí z Trinidadu a Tobaga. V poslední době se objevilo tolik úchvatných čokolád, z nichž si mohla vybírat.

„Zvláštní. Ráda bych uměla vařit tak jako ty.“

Mina se zasmála.

„To bys pak neměla svou super práci ani ten úžasný byt, ve kterém si žiješ,“ řekla a rozhlédla se po své stísněné kuchyni. Sestře ani trochu nezáviděla, ale jednoho dne by ráda měla rozumně velkou kuchyň s jídelnou, kde by se mohla o své hosty postarat, aniž by od nich musela každých pět minut odbíhat. V duchu už měla přesně vymyšlený plánek.

Až se se Simonem sestěhují a spojí síly, mohli by si koupit něco lepšího, nebo dokonce i dům. Přestože byli každý úplně jiný, oba milovali jídlo a zábavu – to byl jeden z důvodů, proč jim to jako páru tak fungovalo.

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala se Hannah a rozhlédla se.

„Kdybys mi mohla nastrouhat sýr na nachos. A vezmi prosím čedar, ne můj speciální horský sýr.“

„A ten je na co? Nebo se radši nemám ptát? Jde o nějakou mexickou specialitu, o které nikdo neví?“

Mina se zasmála. „Ne, v práci jsme se bavili, že bychom zkusili nějaký recept na fondue, a tak jsem si říkala, že si potají udělám doma trochu fóra a něco zkusím. Je na to opravdu potřeba ten pravý sýr. Amélie mi mailem poslala tradiční švýcarské recepty.“

„Jé, to je hezký. Jak se má?“

Amélie byla Minina kmotra. Chodila s jejich matkou do internátní školy ve Francii. Chudák Hannah neměla to štěstí, protože rodiče se už nedostali k tomu, aby ji pokřtili. Nicméně Amélie se svou typickou velkorysostí ji adoptovala jako čestnou kmotřenku a na každé narozeniny i Vánoce jí posílala dárky.

„Dobře. Víš, jak se přestěhovala z Basileje a koupila nějakou lyžařskou boudu, která teda zní jako naprosto úchvatné místo? Pořád mě zve, abych ji navštívila. No a já se cítím trochu provinile, že jsem tam ještě nebyla – jenže to není jen tak skočit do letadla a být pak hned na místě. Ona teď bydlí uprostřed ničeho. Z Curychu nebo Ženevy to je tři hodiny vlakem.“

„Takže žádná rychlovka přes víkend. Tak co chceš, abych dělala?“

„Jestli už máš nastrouhaný ten sýr, pojď mi pomoct se sklenicemi na margaritu.“

„A co s nimi chceš dělat?“

„Namočím okraje do limetkové šťávy a pak je obalím v soli, aby se udělala pěkná krustička.“ Mávla rukou k tvarovaným koktejlovým skleničkám. Byla nadšená, když je v obchodě objevila. „A koukej, do soli zamíchám trochu jedlého zlatého prachu, aby to bylo ještě onačejší.“ Tenhle nápad se jí osobně hodně líbil a ještě víc se jí líbilo, že to Hannah také úplně nadchlo.

„To je úžasný nápad. A proto jsi taky potravinová technoložka.“

„Hm, vymyslet další přídavek do omáčky na nudle není zas až tak vzrušující.“ Mina se snažila, aby to neznělo nevděčně. Práce ve zkušebních kuchyních jednoho z největších obchodních řetězců s potravinami byla dobrá práce, skvělá práce… jen ji to poslední dobou už tolik nenaplňovalo jako dřív. Výrobky pro běžného spotřebitele obnášely úkoly jako přidání hutnějšího bešamelu do lasagní a to bylo občas trochu nudné, zvlášť když Mina toužila zkoušet všemožné nové příchutě.

„Tak, jestli máš být moje asistentka v kuchyni, musíš se do toho pořádně opřít.“

Mina si při krájení cibule, kořenění kuřete a chystání kopečku chilli papriček pobrukovala a vířila po kuchyni jako malý derviš. Dnešní večer bude výjimečný a jídlo toho bylo jen malým dílem. Chtěla Simonovi ukázat, jak moc jí na něm záleží. Během roku se stal nedílnou součástí její skupiny přátel a ona chtěla svoje štěstí sdílet i s nimi. Dobří přátelé byli k nezaplacení. Mrkla po papírové piňatě s růžovými a modrými pruhy. Už předtím do ní nacpala malý váček a teď pocítila záchvěv vzrušení, jak se těšila, co Simon řekne, až mu spadne k nohám.

~

Když odbila šestá a obě si zaslouženě daly trochu právě připravené margarity, bylo v podstatě všechno hotové.

„Máme akorát čas se trochu naleštit.“ Mina si prohlédla kuchyň a úhledně připravené řady všeho možného. Říkala tomu předvídavé vaření, kdy kladla hlavní důraz na to, že si něco nachystala dopředu, a tak když dorazili hosté, trávila v kuchyni už jen nezbytné množství času – což byla docela výzva, když chtěl člověk servírovat opravdu čerstvé, pikantní jídlo, jako by si ho právě koupili někde u stánku. Nemohla si pomoct a při čekání na Hannah, až skončí v koupelně, udělala ještě další přípravy, a tak se běžela nachystat až dvacet minut před sedmou. Dala si tu nejrychlejší možnou sprchu, projela hřebenem blonďaté mikádo, přes rty přejela růžovou rtěnkou a nanesla si vydatnou vrstvu černé řasenky, aby si ztmavila své neskutečně dlouhé bledé řasy, které by mohly směle soutěžit i s lamou. Hotovo. Do zrcadla si poslala vzdušný polibek, zamrkala hustými řasami a vrhla se do ložnice, aby si oblékla nové, fuchsiově fialové šaty. Pak ještě honem do kuchyně pro zástěru, protože věděla, že skvrnám od jídla se nevyhne a tyhle šaty si zasloužily být oslnivé.

Když v sedm zazvonil zvonek u dveří, byla v naprosto skvělé hostitelské náladě. A když se místnost zaplnila, byla ve svém živlu. Rozdávala lahve Corony s obligátním klínkem limetky v hrdle nebo sklenice s margaritou tak silnou, že měl člověk dojem, jako by dostal herdu do zad.

„Teda, Mino,“ prohlásil George, jeden z jejích nejstarších přátel z univerzity. „Z tohohle mi snad naroste i plnovous. A těmi třpytkami si nejsem úplně jistý, v pondělí v práci budu jak světluška. Ale bomba nápad.“

„Nebuď jak zapšklej dědek,“ opáčil jeho partner, který se zcela nevhodně také jmenoval George. Během půl roku, co byli spolu, se mu začalo říkat jen G. „Mně se to líbí, a navíc je to fakt dobrej koktejl.“ Štědře se napil a začal rychle mrkat, jak ho alkohol začal pálit v krku. „Ohnivá voda.“

„Jé, je to moc silné?“ Mina se zarazila při podávání sklenice své nejlepší kamarádce Belindě, která právě dorazila, a usmála se na Simona hned za ní.

„Já to zvládnu,“ řekla Belinda, dala jí pusu na obě tváře a vzala si od ní koktejl, z něhož opatrně upila. „Mňam. A ty třpytky…“ Prohlížela si sklenici. „Dá se to jíst, teda vlastně pít?“

„Ano. Jsou jedlé. Jako bych snad použila něco, co by nebylo.“

Mina si odpustila protočení očí. Belinda byla její kamarádka ještě ze školy a její rozumná povaha v minulosti často zarazila některé Mininy ztřeštěné nápady, ale už byla proboha přece dospělá. Copak to dnešní večer nedokazuje?

„Jistěže ne,“ opáčila Belinda suše, ale to už se Mina nadšeně vrhla k Simonovi.

„Ahoj, zlato.“ Tak ráda by neměla plné ruce a pořádně ho objala. „Zvládls dorazit brzo.“

„Jo, skončil jsem v práci… trochu dřív. A zajel jsem pro Belindu.“

„To je od tebe hezké.“ V očích jí zajiskřilo. Belinda bydlela na druhé straně města a neřídila. Simon byl tak milý. A také stál nohama pevně na zemi. Přesně to, co potřebovala. „Chceš margaritu? Nebo by sis radši dal pivo?“

„Jen vodu. Budu pak řídit.“

„Ale, zlato, ty nezůstaneš?“ Dala mu další pusu na tvář a škádlivě se na něj usmála, aby mu připomněla, o co přijde. „Po těchhle margaritách by ses utloukl.“

„To věřím, ale ne, když mám zítra dopoledne fotbalový trénink. Přece bys nechtěla, abych tě po těžké noci ráno budil.“ Zadíval se na stůl. „Koukám, žes tomu dala jako obvykle všechno. Vypadá to úchvatně. V kuchyni ti to vážně jde.“

Nadzvedla obočí v hraném rozčarování, jako by mu chtěla říct, že to ale není jediné místo, kde vyniká.

„No, jde přece o výjimečný večer,“ zamumlala.

Stáhl obočí k sobě a Mina zavrtěla hlavou. „Simone. Co to má být? Tys zapomněl, že jo?“ obvinila ho laškovně. „Teda vážně. Ti muži. Úplně nemožní,“ přizvala do svého žertovného lamentování i Belindu. „Máme výročí.“

Simon se zatvářil lehce zděšeně. To byl celý on. Neměl rád, když něco popletl. Ta neustálá touha po dokonalosti byla jedna z věcí, díky kterým mu propadla. Ona sama sice žila pořád v šíleném letu, jak se snažila nacpat do života co nejvíc, ale i tak měla ráda, když bylo všechno tak, jak má. Proto také ty tematické večery, kdy se všechno krásně propojilo dohromady.

Hannah rozdávala talíře s nachos posypané dobrým tvrdým sýrem a podávané s domácí pikantní salsou. A podle spokojeného křupání se podařily.

Mina přešla z obýváku bzučícího hovorem zpátky do kuchyně a začala nosit jídlo. Jakmile se jí podařilo složitě poskládat všechny talíře na stůl rozložený do plné délky, takže zabíral celou šířku místnosti, pozvala všechny, aby se vmáčkli na svá místa.

„Vypadá to skvostně, Mino!“ vykřikla Patsy, s níž se skamarádila před pár měsíci na kurzu filetování ryb a která pracovala v místních lahůdkách. „Musím si pak od tebe vzít recepty.“

„Copak se vám to nezajídá být pořád kolem jídla?“ zeptal se Patsyin přítel James, který pracoval jako hasič. „Ne že bych si stěžoval.“ Objal Patsy kolem ramen a ta ho se smíchem dloubla do žeber.

Když byly talíře nachystané a Mina se ujistila, že má každý něco v dosahu, užívala si výkřiky nadšení a zájmu a mezitím vysvětlovala, co je co, a pobízela, ať se do toho pustí. Lamí světýlka, záře svíček a ztlumená hlavní světla vytvářela společně s hovorem báječnou a pro Minu naprosto uspokojivou atmosféru.

Pití teklo, rozhovory proudily ve střídavém tempu, občas je přerušil výbuch smíchu. Mina se opřela na židli vedle Simona a spokojeně se rozhlížela po šťastných usmívajících se tvářích okolo sebe. O tomhle byl život. Přátelé, milenci, dobrá společnost a jídlo.

Když už všichni dobojovali s churros a na ubruse zbyly jen kapičky rozehřáté čokolády, přinesla Mina piňatu a dřevěnou hůlku, kterou k ní dostala. Všichni se bouřlivě rozesmáli nad tou nepatrnou velikostí.

„Já vím, já vím, ale je to jen pro jednu osobu. Jednu velmi výjimečnou osobu.“ Zadívala se na Simona a hůlku mu podala. „Dneska máme první výročí.“

„A někteří tvrdili, že to nevydrží,“ ozval se George z protější strany stolu. Mina se tomu zasmála.

„Ještěže jsem tě neposlouchala,“ řekla. Simon byl její kolega z práce, a tak spolu začali chodit tajně. Jediný, komu se svěřila, byl právě George. Snažil se jí to vymluvit s tím, že není dobré míchat práci a soukromí, zvlášť s její minulostí. Její vztahy mívaly tendenci se hroutit okolo tříměsíční mety, ale právě díky tomu věděla, že je Simon pro ni ten pravý. Byl klidný, vyzařovala z něj jistota a byl přesně tím, co potřebovala, na rozdíl od předchozích partnerů, kteří jako by tu jeden den byli a další náhle zase ne. A nutno přiznat, že ačkoliv s nimi byla spousta zábavy, závazky, finanční jistota nebo schopnost věrnosti jim nic neříkaly. Simon tohle všechno měl, přestože byl občas trochu nudný a zajetý ve svých kolejích. Její spontaneita a schopnost se okamžitě do něčeho pustit ho správně vyvažovaly. Dokonale se doplňovali.

S pomocí od G a Jamese se jí podařilo piňatu přivázat ke garnýži.

„Jen nerozbij okno,“ podotkla a srdce jí začalo tlouct vzrušením.

Při skandování „dej pořádnou šlupku“ a „do toho“ se Simon opatrně pokusil několikrát uhodit do oslíka vyrobeného z barevných papírů. Pár lidí zvedlo telefony, aby celou scénku natočili. A Simon se dál poměrně neohrabaně pokoušel rozbít piňatu. V jednu chvíli si už Mina zoufala, jestli tu zatracenou věc vůbec trefí, a nejradši by to místo těch jeho polovičatých pokusů vzala do vlastních rukou. Pak to oslík konečně vzdal, rozlomil se vejpůl a na zem dopadla zabalená krabička.

S vítězoslavným výkřikem se po ní Simon rychle vrhnul a Mina ho s tepem uhánějícím jako odbrzděný vlak usadila zpátky ke stolu a uvelebila se mu na klíně.

„Netušil jsem, že dostanu dáreček,“ řekl a bojoval s papírem. Mina mu to samozřejmě nijak neulehčila a v krabičce se objevila další krabička a v té ještě jedna. Nakonec se dostal k poslední, a když ji otevřel, zadržela dech. Uvnitř byl modrý semišový váček.

Simon stáhl obočí a s širokým úsměvem se na ni zmateně podíval. Také se na něj usmála a s rozechvěním si uvědomila, že se jí trochu třesou ruce. Všichni kolem stolu natahovali zvědavě krky.

Simon otevřel váček a vytáhl zlatý snubní prstýnek. Držel ho mezi palcem a ukazováčkem. Mina se na něj s rozzářeným úsměvem zadívala.

„Vezmeš si mě? Máme přece přestupný rok.“

Okolo stolu se ozvalo několik heknutí a pár „ach“.

Ucítila, jak Simon ztuhl. Sledovala jeho obličej a uviděla, jak vykuleným pohledem sklouzl okolo stolu a setkal se se stejně šokovanýma očima naproti. Podívala se také a během jediné vteřiny se jí sesypal celý svět. Belinda?

Hned nato se Simon zhrozeně vymrštil, jako by se od Miny potřeboval co nejrychleji dostat, takže mu prudce sklouzla z klína přímo na zem.

Dramaticky hodil prsten na stůl, jako by byl z žhavé lávy, a zděšeně se na ni díval.

„Zbláznila ses?“ zachraptěl šeptem. „Co to děláš?“

Mině se studem sevřelo hrdlo a naskočila jí husí kůže, když si uvědomila, jak na ni všichni zírají s dychtivou náruživostí, jako by byli svědky nějaké autonehody. Co ji to jen napadlo? Jenže předtím se to zdálo jako báječný nápad. Zrovna minulý měsíc se spolu bavili o tom, že se k sobě nastěhují, a plánovali budoucnost. Dokonce mluvili o tom, kolik budou mít jednoho dne dětí. Jak to, že se tak spletla? Byla si jím tak jistá. Měli přece společné plány. Pravda, Simon jí minulý měsíc připadal nějak roztržitý, ale přičítala to spoustě práce a velkému tlaku v jeho oddělení, kde se nedávno propouštělo. Teď bylo bolestně zjevné, že měl v hlavě něco – nebo spíš někoho – jiného.

„Ale…“ Přeskočila pohledem ze Simona k Belindě, jejíž obličej byl teď pokrytý rudými fleky a kroutil se do podivně zaraženého výrazu. Simon jako by byl jejím zrcadlovým odrazem. Vypadali pozoruhodně podobně, jako dva krajané, dva lidé v naprostém souznění – jako pár.

Když celá ta hrůza konečně pomalu dobublala, vzpomněla si na svoje původní přání. Tenhle večer pro ni rozhodně zůstane na dlouhou dobu nezapomenutelný.

Kapitola 2

Mina vyšla ze dveří aseběhla schody staškou na notebook vruce. Choulila se do šály, aby se ochránila před štiplavým lednovým větrem. Přestože vpředpovědi počasí tyhle mrazivé podmínky hlásili, vzala si své boží černé kožené kozačky scvočky, přiléhavé černé kalhoty, skterými jí ladila bunda, apod ni si oblékla jasně šarlatovou hedvábnou blůzu. Jestli někdy existovalo oblečení, které hlásalo „je mi mizerně, ale nejsem na dně“, tak to bylo právě tohle. Dneska ráno bude muset vpráci čelit všem kolegům včetně Simona po té katastrofální žádosti oruku vsobotu večer.

Zatímco se hosté hrnuli ze dveří, ona aSimon se uklidili do ložnice, aby se pustili do ošklivé hádky, ze které nebylo návratu.

„Co sis jako myslela, že děláš?“ zasyčel Simon arozzuřeně kroutil hlavou.

„Myslela jsem si, že žádám oruku někoho, kdo ani ne před měsícem tvrdil, že mě miluje. Někoho, ským jsem se domluvila, že najde realitního makléře, který nacení oba naše byty. Někoho, kdo pro naše první dítě, když to bude kluk, vybral jméno Viktor – ak tomu bych teď ráda řekla, že to je fakt otřesný jméno aměla jsem vplánu ti ho jednoznačně vymluvit. Ataky si matně vybavuju, že jsi dokonce navrhoval svatbu vSt. Mary, aby to bylo poblíž tvojí mámy. Tak mi teda odpusť, jestli jsem trochu mimo. Myslela jsem si, že dělám přesně to, na čem jsme se už dohodli.“

„Jak typické. Takže je to moje chyba, že jo? To mě mělo napadnout. Ne že by ses ty chovala nějak ukvapeně nebo tak, jako ostatně vždycky. Pořád někam spěcháš.“

„No, asi bych to neudělala, kdybych tušila, že spíš – to teda předpokládám podle barvy jejího obličeje – sjednou zmých nejstarších kamarádek.“ Belinda už byla vyřazena, už si nezasloužila titul „nejlepší“ kamarádky.

Vtu chvíli se Simonova pusa stáhla do vzdorovité čáry anejvíc ze všeho připomínal bezzubou želvu.

„Jak dlouho to trvá?“ Mina na něj bojovně vystrčila bradu.

„Je otolik klidnější. Ty chceš dělat všechno hned, až si málem přelámeš kosti. Jsi prostě moc hr. Dokonce itahle tvoje trapná žádost oruku přesně vystihuje, jaká jsi. Belinda je mnohem… vyrovnanější. Sní se cítím nohama pevně na zemi.“

„Takže chceš říct, ty bezpáteřní hnido, že je to moje chyba, protože jsem, jaká jsem?“ Propalovala ho očima plnýma vzteku.

„Nehodíme se ksobě,“ prohlásil upjatě aodmítl se na ni podívat.

„Zajímavý, že jsi něco řekl až dneska večer. Předtím ses ani nezmínil. Pěkně sis to všechno užíval. Ale muselo to pro tebe být hrozný. Přizpůsobovat se všem těm strašným věcem, které jsem pro nás zorganizovala – víkend vCornwallu, večeře vLe Manoir, hodiny lyžování na kryté sjezdovce. Mám hroznou paměť, ale přísahala bych, že když jsem nám zarezervovala sálový skydiving, říkal jsi, že být se mnou je fakt zábava.“

„Jo, zábava.“ Konečně se na ni podíval apak chladně pronesl: „Ale ne napořád.“

„Cože?“ Srdce se jí náhle sevřelo. Ne napořád.

„Manželství ani vážný vztah nemůžeš založit na zábavě.“ Díval se na ni jako ředitel, který uděluje důtku žákovi. Apak vtom ještě pokračoval.

Mina se iteď, přes kousavý ledový vichr vobličeji, na okamžik zastavila, když jí vuších znovu, se stejnou bolestnou ostrostí jako vsobotu večer, zazněla jeho slova:

„Vživotě nemůžeš být pořád spontánní aneustále se hnát někam za dobrodružstvím. Manželství je otom, že dospěješ, usadíš se avíš, že stojíš nohama pevně na zemi. Stebou je člověk pořád jako na horské dráze nebo vletadle anikdy si není jistý, jestli ho zrovna nevykopneš ze dveří. Jsi moc bláznivá, jako kulomet apořád chceš něco nového. Stebou nikdy nevím, na čem jsem, ato není pro mě. Nejspíš to máš vgenech atakové děti asi fakt nechci.“

„Vgenech?“ prskla.

„No, tvoji praví rodiče. Přijde mi, že se pořád jen honili za dobrodružstvím. Působí, jako že byli lehkovážní anezodpovědní. Nebrali důležité věci vživotě vážně. Atohle já vživotě nechci.“

Oči jí málem vylezly zdůlků, jaký měla vztek, že do toho tahá její dávno mrtvé rodiče. Úplně jí to vzalo schopnost mu cokoliv říct. Simon si toho ale zjevně nevšiml ahrnul to na ni dál: „Škoda že nejsi víc po svých adoptivních rodičích, Miriam aDerekovi. Nechápu, že Miriam je sestra tvojí matky, je úplně normální.“

Mina ještě vživotě nebyla tak blízko tomu, aby někoho zaškrtila. Prsty se jí dokonce zkroutily jako drápy, připravené ho popadnout za krk. Simon naštěstí ustoupil zjejího dosahu avypálil poslední salvu.

„Užili jsme si spolu, ale… nemůžeš si prostě užívat pořád. Vurčitou chvíli je potřeba se soustředit na to důležité. Atoho ty podle mě nejsi schopná. Jsi jako motýl, poletuješ od jednoho kdruhému ahledáš další adalší zábavu. Být stebou je zkrátka příliš vyčerpávající.“

Stímhle závěrečným šípem odkráčel zjejího bytu azanechal ji mezi zbytky večírku, na které se vrhla nabitá zuřivostí. Když drhla pánev, představovala si, jak ho sní zuřivě mlátí po hlavě. Odmítala brečet, přestože jí při utírání všech možných povrchů párkrát zočí něco ukáplo. Když bylo všechno jakž takž uklizené ačisté, popadla pánev sčokoládovou omáčkou, usadila se do tureckého sedu doprostřed kuchyně apoložila si ji do klína. Ponořila prst do čokolády, pečlivě ho olízla azavřela oči. Život může stát za houby, ale pořád tady byla čokoláda. Pokud šlo oni, čokoláda rozhodně měla super schopnosti. Štědře si nabrala znova. Ať jde Simon do háje, nezaslouží si ji.

Když celou čokoládu snědla adíky ní se uklidnila, napadl ji, samozřejmě až takhle se zpožděním, tucet brilantních úsečných odpovědí. Mezi nimi vedla jedna: Co se změnilo? Mina měla pocit, jako by ji někdo uhodil. Slova jí vířila dokola vhlavě po celý zbytek víkendu, jako by nasedla na nějaký šílený kolotoč. Dokonce se ani jednou neomluvil. Choval se, jako by si za jeho nevěru mohla sama. Akdyž už je oní řeč, ta hnusná tlustá zrádkyně (samozřejmě nebyla tlustá ani trochu, byla naopak naprosto štíhlounká sdokonalými déčky apasem jak zpadesátek, ale rozhodně to byla zrádkyně azachovala se velmi zbaběle) Belinda vyklouzla potichu sostatními hosty aani se jí po celý víkend neobtěžovala aspoň esemeskou omluvit nebo se to celé pokusit nějak vysvětlit.

Hannah Mině vymluvila, aby si to sní došla vyříkat kjejím rodičům, kde Belinda bydlela, protože zcela správně poznamenala, že by jí Mina nejspíš jednu vrazila. Obvinění znapadení bylo to poslední, co potřebovala, potom co ze sebe před svými kamarády udělala naprostého idiota. Ačkoliv George aG ze seznamu přátel rozhodně vypadnou, protože jeden znich nasdílel to katastrofální video spiňatou ajejí žádostí oruku veřejně na Facebook. Zjevně to ale bylo omylem, protože si jen zapomněli změnit nastavení soukromí.

Když vyšla ze společné předzahrádky domu, zastavil ji nějaký muž. „Promiňte, jste Mina Campbellová?“

„Ano?“ odpověděla tázavě.

„Zajímalo by mě, jestli byste mi odpověděla na pár otázek.“

„Jistě.“ Zvláštní doba pro marketingový průzkum, podivila se, ale vzhledem ktomu, že spousta její práce ztakových průzkumů vycházela, měla vždycky pocit, že by na ně měla také odpovídat.

„Jak jste se cítila, když vás váš přítel odmítl?“

„Cože?“ Zvedla prudce hlavu.

„Jste ta dívka, které nevyšla žádost oruku, ne? Ta stou piňatou.“

Odstoupila od něj, přestože se na ni povzbudivě usmál.

„Kdo jste? Jak otom víte?“

„Jamie Jenkins, pracuju pro The Mirror. Aje to všude na Facebooku. Tohle je vaše příležitost zveřejnit svou verzi příběhu.“

„Já svoji verzi příběhu zveřejňovat nechci, tečka.“

„Na to je trochu pozdě, zlato. Džin už byl vypuštěn zlahve. No tak, dejte nám pár větiček. Jak jste se cítila, když vás odmítl? Jak dlouho jste byli spolu? Arozešli jste se?“

„Ano, rozešli,“ štěkla, než se stihla zarazit. „Anebyla jsem ani zbrklá, ani unáhlená, osvatbě jsme mluvili už dlouho. Ukázalo se ale, že se mi jaksi zapomněl zmínit osvé nové přítelkyni… ataky otom, že to byla moje nejlepší kamarádka. Povšimněte si toho minulého času. Byla.“ Už během toho, kdy to říkala, dobře věděla, že by měla zmlknout, ale všechno se to zní sypalo, rozčílení zcelého víkendu, pocit nespravedlnosti. Ano, byla impulzivní askočila do toho po hlavě, ale tentokrát to nebylo jen tak do větru. Mohla by jim udat přesný čas idatum, kdy se spolu bavili okostele vSt. Mary, mohla by všem říct, kde byli, když se Simonem tehdy mluvili odětech. Co ale nevzala vúvahu, bylo, že jí byl Simon nevěrný aže se zněj stal kus vola.

Najednou si všimla na druhé straně silnice fotografa sdlouhým černým objektivem adošlo jí, že řekla reportérovi až příliš.

„Tohle je všechno mimo záznam,“ řekla. Chvěla se askoro si ani nepamatovala, co všechno jí vlastně vylétlo zpusy.

„Zdáte se na něj pěkně naštvaná,“ prohlásil reportér, který jí teď při bližším pohledu připomínal kunu, stím jeho upřeným pohledem adlouhým krkem. „Co jste mu řekla? Já bych ho nakopal do koulí. Co jste udělala vy?“

„Bez komentáře,“ řekla, přestože by byla ráda, kdyby Simona do těch koulí kopla. „Podívejte, nechci, aby ztoho bylo cokoliv vnovinách. Byla to celé chyba. Žádný příběh. Nefotografujete mě, že ne?“

Pokrčil neurčitě rameny azáměrně se nepodíval směrem kfotografovi.

Ale ne! Mina si všimla, že má vruce maličký diktafon. Pokusila se mu ho sebrat, ale on ho velmi zručně dal zjejího dosahu, jako by to rozhodně nebylo poprvé, kdy se někdo oněco takového pokusil.

Zjistila, že fotografa to teď začalo enormně zajímat, atak se zarazila azle se na novináře zadívala. „Nechte mě na pokoji.“

Mina si zuřivě nahodila kabelu na rameno, obešla reportéra apřeběhla přes ulici. Fotograf si to špatně vyložil, udělal ještě pár fotek apak, protože si myslel, že jde po něm, utekl pryč. Na nohou měl boty, které byly katletickým výkonům přizpůsobené rozhodně víc než její kozačky. Ai když ji napadlo, že by se za ním pustila, vydala se raději ke svému modrému broukovi aještě jednou se zlověstným pohledem ohlédla po novináři, který přešlapoval mezi dvěma auty naproti. Podíval se na ni, zamával jí azamířil rychle pryč.

Nastoupila do auta abouchla hlavou ovolant. „Sakra, sakra, sakra ado hajzlu.“ Už tak bylo dost hrozné, že otom budou vědět všichni vpráci, ale teď se nejspíš celý národ dozví příběh oMině, blbé blondýně, která do toho pěkně šlápla. Člověk nemusel být zrovna génius, aby ho napadl vhodný titulek.

„Kdo je teď osel?“

„Kdo si chce koho vzít, hůl si najde.“

Spovzdechem nastartovala motor. Čas čelit poznámkám vpráci.

~

„Asi bys měla Miriam sDerekem varovat,“ prohlásila otři hodiny později Hannah, když jí Mina během obědové pauzy zavolala.

„Varovat před čím?“ Že Simon – oněmž si mysleli, že je to princ na bílém koni jen díky tomu, že jim pokaždé přinesl stejnou lahev vína, ať už byl důvod knedělnímu obědu jakýkoliv – byl ve skutečnosti falešný parchant, který si to sjejí bývalou nejlepší kamarádkou rozdával celé čtyři týdny, znichž jeden kolidoval sjedním nedělním obědem ajiž zmiňovaným dárečkem, červeným vínem Casillero del Diablo.

„Varovat je, že jedna zjejich adoptivních dcer se nejspíš objeví vcelostátních novinách. Budou zděšení.“

„Díky za podporu.“

„Myslela jsem tím, že budou zděšení, pokud jim to neřekneš předem. Hele, co kdybychom se unich po práci obě zastavily? Budu tvoje morální opora.“

„Dík, Han. Možná budeš muset poskytovat spíš medicínskou podporu. Čekám několik srdečních zástav, až zjistí, že Simon není takové zlatíčko, jak si mysleli. Tetička totiž podle mě už tajně štrikovala dětské botičky.“

~

Když Mina našla parkovací místo, Hannah právě naproti přes ulici zamykala svoje auto. Mina za sebou měla náročný den vpráci. Vypnula motor azhroucená vsedadle unaveně sledovala vpostranním zrcátku, jak se kní sestra blíží. To byl tedy den. Ten zatracený parchant Simon povykládal velmi přesvědčivě svou verzi příběhu nejspíš úplně každému dřív, než Mina vůbec vešla do dveří. Podařilo se mu vyvolat dojem, že se ho snažila zmanipulovat atou žádostí oruku přede všemi ho přinutit, aby si ji vzal.

Spovzdechem popadla kabelku avysoukala se zauta.

Hannah nakrčila obličej aMinu si prohlédla. „Ach, zlato, špatný den?“

„Nejhorší. Simon byl vpráci dřív avšechny přesvědčil, že jsem dostala, co jsem si zasloužila.“

„Ajaj, to je mi líto. Radila jsem se skamarádkou, která pracuje vjedné právnické firmě zaměřené na média, jestli bys nemohla dosáhnout nějakého soudního nařízení. Ale bohužel náklady by byly strašně vysoké azákony – na ochranu proti urážce na cti – jsou velmi přísné apodle ní by se na tebe vtomhle případě nevztahovaly.“

Mina objala sestru kolem ramen. „Han, mám tě tak ráda, iza to, že ses vůbec zeptala. Jsi nejlepší.“

„Ani ne, nenechala jsem tě jít za Belindou ajednu jí vrazit. Zpětně viděno si to rozhodně zasloužila.“

„Nenechala jsi mě tam jít, aby mě pak neobvinila znapadení, jak jsi správně podotkla. Ajen si představ, co by ztoho ten novinář udělal, kdybych ještě ktomu byla za mřížemi.“

„Je to tak nespravedlivé, Mino.“

„Neměj obavy… však já si je vychutnám. Jen mi dej čas, abych něco vymyslela.“

Hannah se zakřenila. „To je moje děvče. Máš už nějaký nápad?“

„Simon si dělá vrásky se svými ustupujícími vlasy.“

„A?“

„Depilační krém do šamponu?“

„Co kdyby se mu dostal do očí? Je to docela svinstvo. Mohl by tě zažalovat.“

Mina nakrčila nos. To byla celá Hannah ajejí oprávněné obavy.

„No dobře, tak mu ho možná jen naplním mrtvýma mouchama nebo něčím jinak odporným.“

„Kde seženeš –“

Mina do ní šťouchla. „Zmlkni. Něco vymyslím, dokud mám ještě klíče kjeho bytu. Vpráci sním nemluvím acelkově ho budu naprosto ignorovat.“ Simon měl jednu vlasovou masku, kterou si obzvlášť oblíbil. Možná by do ní mohla přidat neoplachovou barvu na vlasy. Slyšela, že modrou je opravdu těžké odstranit. Čím víc otom přemýšlela, tím radostněji si vykračovala směrem kpříjezdové cestě udomu jejich adoptivních rodičů.

„Panebože!“ Hannah se náhle zastavila arukou zarazila iMinu.

„Panebože,“ zopakovala Mina aspolečně zíraly na ceduli Na prodej před domem jejich rodičů.

„Oni se stěhují?“ Hannah zavrtěla hlavou. „Myslíš, že je postihla krize středního věku nebo tak něco?“

„To musí být nějaký omyl,“ řekla Mina. „Nemůžou se přece odstěhovat. Vždyť otom ani nemluvili.“

Jejich adoptivní rodiče byli největšími nepřáteli změn vcelém vesmíru. Derek pracoval ve stejné firmě celých čtyřicet pět let akaždý, kdo se tam sním setkal, ho zbožňoval. Miriam pracovala na částečný úvazek vtrafice, kde začínala už všestnácti letech, přestože to bylo na druhé straně města acestou autobusem musela dvakrát přesedat. Mina to nikdy nechápala. Na jejich adoptivních rodičích byla spousta věcí, které ani jedna zdívek nechápala. Jako například jejich naprostý nezájem ojídlo, obliba každoroční dovolené vEastbourne, oddanost opakující se rutině: prádlo se pralo vpondělí ave středu, jídlo se nakupovalo ve čtvrtek, vpátek si vždycky dávali rybu shranolky (když někdo koupil jejich oblíbený stánek UPlatejze apřejmenoval ho na Tresčí hody, proběhlo mírné rozrušení) av sobotu dopoledne se chodilo na procházku do parku.

Stejně tak ale na nich byla spousta věcí, které měly rády. Miriam sDerekem byli ti nejlaskavější, nejhodnější lidé, což také znamenalo, že nebyli schopni učinit jakékoliv sobecké rozhodnutí, ikdyby jim to mělo zachránit život. Když rodiče dvouleté Hannah atříleté Miny sjeli vSrbsku zútesu, Miriam sDerekem vůbec nenapadlo, že by se osvé osiřelé neteře nepostarali. Miriam byla odeset let starší než její sestra Georgie abyly doslova jako oheň aled – Miriam ale tvrdila, že na scestí její sestru stak trochu dobrodružnou povahou svedl až ztřeštěný Stuart, její manžel, ato už ve chvíli, kdy ho spatřila. Než měli děti, vylezli spolu na Eiger, sjeli na raftech divokou vodu vZambezi, vQueenstownu skočili bungee jumping avydali se na pěší túru po Kalahari. Po narození dětí se omezili na víkendy vEvropě, závodění vSrbsku, létání na rogalu vBavorsku, jízdu na horských kolech po Pyrenejích – abezdětní Miriam sDerekem se vždycky moc rádi ujali hlídání.

Mina sHannah stály na začátku štěrkové cestičky aspolečně vzhlédly ktřípatrovému domu, který by zcela upřímně potřeboval pár nezbytných oprav. Kdy se začala barva na okenních rámech vhorním patře oprýskávat aodlupovat? Ana mnoha místech, kde rozhodně neměl co dělat, byl poměrně vzrostlý plevel.

„Nejspíš bude stát jmění,“ řekla Hannah. Během let se ztéhle ulice stala čtvrť boháčů.

„To asi jo, ale nikdy by mě nenapadlo, že by se stěhovali, aproč se otom nezmínili?“

~

Seděli vkuchyni okolo zašlého světle modrého umakartového stolu, který byl tak starý, že by se nejspíš dobře prodal na internetu jako retro nábytek. Kuchyňské skříňky měly krémově zbarvená dvířka adřevoplastové rámečky. Byly nejspíš zroku 1970, nejstarší, jaké kdy Mina viděla. Určitě by si je do svých sbírek vzalo nějaké muzeum, protože byly naprosto bez poskvrnky.

„To je báječné překvapení, že jste obě přišly na návštěvu,“ prohlásila Miriam arukama mávala nad keramickým hrnkem spořádně silným čajem. „Nemám tu ale nic kvečeři. My jsme si chtěli dát jen mražené kuřecí řízečky ahranolky. Někde by tu ale mělo být alespoň pár máslových sušenek.“

Ato svědčilo ovšem, pomyslela si Mina. Sušenky by měly být tak neodolatelné, aby člověk přesně věděl, kolik jich ještě má, protože jsou tak skvělé, že si je musel odpočítat adávat si je na příděl. Ave spíži by vždycky mělo být pár věcí, aby se znich dalo něco uklohnit.

„Nedělej si starosti, teto,“ řekla Hannah apod stolem kopla Minu dřív, než stihla něco říct.

Nenabídnout návštěvě něco ksnědku bylo pro Minu nemyslitelné selhání.

„Vlastně se to ale docela hodí, že jste se zastavily,“ ozval se Derek aneklidně se zavrtěl. Ostatně se vrtěl celou dobu od chvíle, kdy se usadili.

„No, máme ktomu důvod,“ řekla Mina askočila do toho rovnýma nohama, aby to už měla za sebou. „Se Simonem jsme se rozešli. Chtěla jsem jen, abyste se to dozvěděli dřív, než si otom přečtete vnovinách.“

„Ach, zlato, to snad ne. To je taková škoda. Je to takový bezva kluk. Nemůžeš něco udělat, abyste to dali ještě dohromady? Vážně je konec, nejsi jen přecitlivělá?“

Mina střelila pohledem po sestře. Proč si všichni hned automaticky myslí, že to nějak souvisí sní?

„Scházel se za mými zády sBelindou,“ řekla snáležitou hrdostí na své sebeovládání. Vté větě chyběla minimálně dvě sprostá slova.

„Proč by to ale dělal?“ Miriam vypadala upřímně nechápavě.

„Protože je to falešnej, nevěrnej parchant.“ Minin přehnaně široký úsměv Miriam nijak neuklidnil.

„To je tedy ohromná škoda.“ Tetiny poletující ruce se usadily na vystouplém vzoru na hrnku před ní.

Mina si je prohlížela. Ani jeden nevypadal, že by zaregistroval slova otom, že si to přečtou vnovinách.

„Vlastně máme něco opravdu důležitého, očem svámi chceme mluvit,“ prohlásil Derek as Miriam si vyměnili další zvystrašených, znepokojených pohledů.

Mina ztuhla. Byl někdo znich nemocný? Snejhoršími obavami si prohlédla jejich obličeje. Nesnesla by, kdyby se jim mělo něco stát. Rodiče byli jen vzdálenou vzpomínkou, ale Miriam sDerekem byli kotvami jejího života sneomezenou dávkou lásky apodpory. To oni byli jejími skutečnými rodiči.

„Rozhodli jsme se, že půjdeme do něčeho menšího. Půjdu do předčasného důchodu apřestěhujeme se do nějakého domečku,“ oznámil Derek.

„Páni, na vás dva je to tedy pořádná nálož překvapení,“ opatrně řekla Mina atělem jí proudila úleva, aniž si všímala sestřina varovného pohledu.

„Je načase. Tenhle dům je pro nás moc velký… vlastně vždycky byl auž nezvládáme jeho údržbu. Odstupné je navíc poměrně vysoké ado důchodu jsem stejně měl jít už příští rok. Takže stěmihle penězi adůchodem ktomu si budeme moct pořídit nějaký pěkný domek.“

„Když ale prodáte tenhle dům, budete mít spoustu peněz.“ Domy vtéhle ulici, vtéhle velikosti av téhle čtvrti stály určitě víc než milion liber – minimálně odvě stě nebo itři sta tisíc.

Miriam sDerekem si vyměnili další ztěch nejistých, nesmělých pohledů, ale ani jeden znich nepromluvil ačas se nepřiměřeně natahoval.

Určitě tam seděli akoukali na sebe aspoň minutu, zatímco hodiny hlasitě odtikávaly vteřiny jako časovač na bombě.

„Ale ne, nenechali jste se snad napálit nějakou tou kapitálovou společností, že ne?“ Hannah se narovnala as obavami sepjala ruce.

„Ne, ne,“ řekl Derek. „To ne.“

Zase se rozhostilo ticho aMina by snimi nejradši zatřásla, aby znich vymámila tu zásadní informaci, kterou jim zjevně nebyli schopni sdělit. Hannah ji pod stolem znovu varovně kopla. Proč si sakra všichni pořád mysleli, že je neřízená střela, která vždycky řekne něco nevhodného?

„Nedal by si někdo ještě šálek čaje?“ Miriam se natáhla pro konvici asundala zní tmavě hnědou pletenou čajovou panenku. Mina neznala nikoho jiného, kdo by tyhle zahřívací panenky používal.

„Ano,“ odpověděl až příliš nadšeně Derek.

Mina odtáhla nohy do bezpečné vzdálenosti aignorovala sestřiny přimhouřené oči.

„Tak včem je problém?“

Derek vzdychl. Miriam vzdychla.

„Jde oto…“ Derek zabubnoval prsty po stole. „Oto, že… ten dům není náš.“

„Eh.“ Mina se nechápavě zamračila. „Vy jste si ho celou tu dobu pronajímali?“

„Ale jestli teda není váš,“ řekla Hannah, „jak ho pak můžete prodávat?“

Miriam se nervózně zasmála. „No, my jsme tak nějak, víš…“

„Zapomněli,“ dokončil Derek.

„Jak můžete zapomenout, že dům nepatří vám?“ zeptala se Hannah amrkla na Minu.

„No, zkrátka jsme si tady tak zvykli.“

„Takže vlastník to prodává avy musíte odejít.“ Mina se narovnala. „Určitě existují nějaké zákony na ochranu nájemníků, ne? Nemůžou vás jen tak vyhodit. Hannah to pro vás určitě nějak zařídí. Nenecháme je to udělat.“

Miriam se zasmála apoplácala ji po ruce. „Tak to vůbec není.“

„Kdo teda ten dům vlastní?“ zeptala se Hannah.

„No, vy přece.“ Miriam se usmála, jako by to bylo naprosto samozřejmé.

~

Mina odemkla auto. „Ti dva jsou neuvěřitelní.“

Hannah se zasmála. „Jak můžeš zapomenout, že nevlastníš dům?“

„Nejspíš tam bydlí už tak dlouho, že na to prostě nemysleli. Když naši umřeli, bylo to po právní stránce asi dost divoké. Člověk by čekal, že sjejich sklonem kdobrodružství budou myslet na takové věci, jako je závěť.“

Miriam jim vysvětlila, že po smrti Georgie aStuarta to bylo šílené období aže bylo jednodušší se přestěhovat do domu, který Stuart zdědil po svých rodičích akde už dívenky bydlely, než aby je ještě víc rozrušovali stěhováním do pronajatého řadového domku na druhé straně města. Tady měla původ zdlouhavá cesta do práce, kterou Miriam každý den podnikala. Derek sMiriam se nastěhovali knim azačali tu bydlet jako rodina. Adokud nezačali přemýšlet nad něčím menším, ani je nenapadlo vlastnictví domu řešit.

„Co říkáš tomu, že trvají na tom, aby ty peníze zprodeje šly výlučně nám?“ zeptala se Hannah.

„Moc se mi to nelíbí, je to úplně špatně. Celou tu dobu se oten dům přece starali aplatili opravy. Myslím, že by zprodeje měli dostat tolik, aby si mohli pořídit přesně to, co chtějí. To mi připadá fér. Itak zbyde ještě pořád hromada.“

„Vidím to stejně, ale co stím, když tvrdošíjně opakují, že je to naše dědictví?“

„Hele, ten dům je naceněn na milion tři sta tisíc. Ikdyby utratili polovinu na nový dům, pořád nám bude zbývat až až. Byla bych radši, kdyby si koupili dům anašetřené peníze si nechali, zvlášť když chce Derek jít do důchodu. Stěmi penězi by si mohli pořídit krásný domek.“

Hannah neodpověděla. Místo toho se zatvářila zamyšleně. Ušly pár kroků vtichosti, ale pak se náhle obrátila kMině.

„Kdybys mohla dělat, cokoliv bys chtěla, co by to bylo?“

„Cože? Myslíš jako stěmi penězi?“

„Jo. Kdybys mohla dát vpráci výpověď ajít dělat něco úplně jiného.“

„Nevím. Co bys dělala ty? Myslela jsem, že tě tvoje práce baví.“

„To jo, ale… ale itobě přece připadá trochu nudná. Chci něco víc. Vážně bych ráda jela někam, kde bych se naučila pořádně vařit.“

„Já to všechno prostě jen smíchám dohromady adoufám, že to vyjde,“ pokrčila rameny Mina.

„To není pravda. Máš kvaření vlohy. Experimentuješ avážně máš talent – zatímco já se neustále bojím, jestli jsem to neudělala špatně. Přála bych si, abych studovala potravinářské technologie stejně jako ty.“

„To bys ale pak těžko mohla jít dělat právničku. Ai mně se někdy něco nepodaří. Sněhové pusinky zčervené řepy? Pamatuješ?“

„Bylo to docela dobrý,“ zasmála se najednou Hannah při vzpomínce na navlhlou fialovou směsku. „Jenže já bych vůbec netušila, kde začít, abych se oněco takového aspoň pokusila. Chci se naučit pořádně vařit. Všechno od pečení chleba až po koláčky, od cukrařiny až po porcování masa… VIrsku je jedno úžasné místo, kde se to můžeš učit celých dvanáct týdnů.“

„Páni, to zní, jako bys otom už fakt hodně přemýšlela.“ Minu to ohromilo. Sama obudoucnosti takhle detailně neuvažovala – střídala jedno dobrodružství za druhým – ana kratičký okamžik se zarazila nad otázkou, co by dělala, kdyby odešla zpráce.

„Jo. Vždycky to byl jen takový sen, protože ten kurz je nechutně drahý, ale stěmihle penězi,“ řekla Hannah av očích jí vzrušeně zajiskřilo, „bych mohla jet.“

„Pak ti ty peníze spadly přímo do klína,“ prohlásila Mina asestru objala. Malého ostnu závisti, že má Hannah tak přesnou představu, co by chtěla dělat, si nevšímala. Mině vždycky připadalo, že sestra má život dobře zařízený, zatímco ona sama si pořád není jistá, jestli našla to, co chce. Najednou se jí vlastní život zdál nějak plochý abudoucnost prázdná. Nešťastně asklíčeně si uvědomila, že by se sebou měla vážně něco udělat. Ještě před týdnem se cítila celkem šťastná, ale náhle jako by se všechno zastavilo apři bližším ohledání to nemělo nic společného stím, že ji Simon pustil kvodě. Co pro ni budoucnost chystá aco by si ona sama přála? Snepříjemným úlekem jí došlo, že nemá ani tušení aže se poprvé vživotě cítí trochu ztracená.