Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Markéta Křivánková

SOMATOLOGIE
Učebnice pro střední zdravotnické školy 2., doplněné vydání

Recenze: MUDr. Vlasta Axmanová

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Photo © depositphotos.com, 2019
Ilustrace Mgr. Markéta Křivánková, Mgr. Milena Hradová
Obrázek 15.3 nakreslila Miloslava Krédlová.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7276. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 208 + 16 stran barevné přílohy
2. vydání, Praha 2019
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany.

Názvy produktů, fi rem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2969-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2968-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0695-0 (print)

Úvod

Vážení čtenáři,

dostává se vám do rukou přepracované, rozšířené vydání učebnice Somatologie, které volně navazuje na učebnici autorek Křivánková, Hradová vydanou v roce 2009. Vzhledem k chystaným změnám ve zdravotnickém školství, kde dochází ke změně oboru zdravotnický asistent na obor praktická sestra, s většími kompetencemi a samostatností, se zvyšují také nároky na přípravu a vědomosti studentů. Z toho důvodu byla učebnice rozšířena o některé kapitoly, informace, latinské názvy a aktuální poznatky.

Text je koncipován tak, aby byl srozumitelný, přehledný, s logickými návaznostmi. Studenti se zájmem o zdravotnické obory zde najdou dostatek informací o stavbě a funkci lidského těla, jež tvoří základ ke studiu dalších odborných předmětů.

Učebnice je členěna do 15 kapitol, které jsou dále rozděleny do dílčích podkapitol. Toto členění umožňuje studentům lepší orientaci a také snadnou uchopitelnost a zapamatovatelnost odborného textu.

Pro přehlednost a zdůraznění podstatných informací je učebnice opatřena mnoha tabulkami, které shrnují údaje uvedené v textu nebo přehledně zobrazují podstatné souvislosti. Text provázejí názorné černobílé obrázky znázorňující popisované orgány či orgánové soustavy, a podporují tak lepší pochopení dané problematiky. Uprostřed knihy navíc naleznete barevnou obrazovou přílohu.

Zda si student osvojuje vědomosti správně, si může sám průběžně ověřovat prostřednictvím kontrolních otázek na konci každé kapitoly. Správné odpovědi jsou pak uvedeny na konci knihy.

Učebnice Somatologie je koncipována na základě platných osnov pro střední zdravotnické školy. Může sloužit studentům zdravotnických škol v různých oborech, mohou ji ale využívat i studenti VOŠZ.

Náročnost studia, především užívání latinského názvosloví, záleží na rozhodnutí každého učitele a na druhu studijního oboru.

K této učebnici byl vytvořen také Pracovní sešit, který poskytuje studentům možnost průběžně procvičovat jednotlivá témata. Je členěn do tří úrovní podle náročnosti otázek. Je tedy možné procvičovat na úvod základní znalosti a postupně je prohlubovat.

Milí čtenáři, přeji si, aby ve vás tato učebnice vzbudila zájem o zdravotnické studijní obory a aby byla dobrým průvodcem, k němuž se budete v průběhu studia rádi vracet.

S přáním mnoha úspěchů

autorka

1Vlastnosti živé hmoty

Na světě existuje mnoho rozmanitých živých organismů, které se od sebe na první pohled velmi odlišují. Základní vlastnosti však mají stejné. Každá živá hmota je vybavena takovými vlastnostmi, které jí umožňují přežít, zachovat si stálé vnitřní prostředí a rozmnožovat se.

Základní vlastnosti živé hmoty

Látková výměna – metabolismus

Všechny živé organismy potřebují pro zachování své existence energii a živiny. Z toho důvodu přijímají ze zevního prostředí potravou organické i anorganické látky. Ty pak organismus zpracovává:

■Rozkládá složité látky na jednoduché a získává z nich energii; těmto procesům říkáme katabolické.

■Vytváří nové, složitější látky nezbytné pro svou existenci; těmto procesům říkáme anabolické.

Rozmnožování

Další vlastností živých organismů je rozmnožování. Zajišťuje vznik potomstva a zachování živočišného druhu.

Dědičnost

Se schopností rozmnožovat se souvisí schopnost předávat potomstvu dědičné informace – různé znaky, vlastnosti a vlohy. Tím je zajištěno předávání hlavně těch vlastností, které se při vývoji druhu osvědčily jako úspěšné. Dědičnost jednotlivých znaků zprostředkovávají geny, základní jednotky dědičné informace.

Dráždivost

Je to schopnost živé hmoty rozpoznat a správně reagovat na podněty, tedy různé změny ve vnějším i vnitřním prostředí. Je to základní předpoklad pro udržení stálosti vnitřního prostředí (homeostázy). Různé buňky v lidském těle vykazují různý stupeň dráždivosti. Nejvíce dráždivé jsou buňky nervového systému, srdeční svaloviny a kosterních svalů. Naopak k nejméně dráždivým patří např. buňky kostní tkáně.

Autoregulace

Schopnost řízení sebe sama. Tato vlastnost souvisí s dráždivostí. Na základě změn v prostředí jsou živé organismy schopny měnit svoje chování.

Schopnost pohybu

Tato základní vlastnost živé hmoty je významná hned z několika důvodů. Umožňuje vyhledávat potravu, měnit prostředí, uniknout z nebezpečí atd.

Vývoj

Proces vývoje probíhá neustále. Živé organismy se vyvíjejí od nejjednodušších ke složitějším. Zdokonalují se, přizpůsobují se svému prostředí nebo naopak prostředí, v němž žijí, přizpůsobují svým potřebám.

Autonomie

Každý živý organismus je schopen samostatné existence.

Hierarchické uspořádání

Složitější útvary organismů jsou nadřazeny celkům jednodušším. Organely tvoří buňku, buňky jsou základem tkání, tkáně společně vytvářejí orgány a ty se spojují v orgánové soustavy. Výrazné hierarchické uspořádání vidíme např. u nervové soustavy člověka. Vývojově mladší a složitější struktury jsou nadřazeny starším a jednodušším. Nejvyšší řídicí postavení má vývojově nejmladší šedá kůra mozková.

Kontrolní otázky

1.Vyjmenuj některé základní vlastnosti živé hmoty.

2.Jaký význam má pro živé organismy dráždivost?

3.Vysvětli hierarchické uspořádání živých organismů.

2Funkční morfologie tkání

2.1Buňka

Buňka je základní stavební a funkční jednotkou živých organismů jednobuněčných i mnohobuněčných – rostlin i živočichů, včetně člověka. Je schopna samostatné existence a má všechny vlastnosti živé hmoty. Všechny životní děje organismu probíhají v buňkách.

Rostlinné i živočišné buňky mají v podstatě stejnou stavbu. Liší se pouze některými organelami, stavbou buněčné membrány a svojí funkcí. Dále se budeme zabývat pouze buňkou živočišnou.

Schopnosti buňky

■Syntetizovat bílkoviny.

■Uvolňovat energii.

■Rozmnožovat se a předávat genetickou informaci.

■Provádět látkovou výměnu.

Každá buňka v lidském těle má charakteristický tvar, velikost i dobu života a plní specifickou funkci. Základní tvar buněk je kulovitý. V lidském těle se však nacházejí buňky tvarově velmi rozmanité, např. bílé krvinky mají tvar kulovitý, buňky svaloviny jsou vřetenovité nebo vláknité, nervové buňky hvězdicovité a spermie mají pohyblivý bičík. Největší buňkou v našem těle je ženská pohlavní buňka, vajíčko, mezi nejmenší buňky patří např. červené krvinky.

Složení buňky (tab. 2.1)

■buněčná (cytoplazmatická) membrána

■cytoplazma

■organely

Tab. 2.1 Složení buňky

Buněčná membrána

Jde o tenký obal na povrchu buňky, který ji odděluje od zevního, extracelulárního prostředí. Každá membrána je tvořena molekulami lipidů, bílkovin, v menší míře také molekulami sacharidů. Základem stavby buněčné membrány jsou dvě vrstvy lipidů, tzv. lipidová dvouvrstva. Molekuly bílkovin se nacházejí na zevní nebo vnitřní straně této dvouvrstvy. Membrána udržuje tvar buňky, chrání její obsah a reguluje přestup látek přes membránu dovnitř i ven z buňky. Protože propouští jen některé látky, označujeme ji jako polopropustnou, semipermeabilní.

Transport látek přes stěnu buňky

■pasivní – prostou difuzí přes buněčnou membránu – molekuly putují z prostředí o vysoké koncentraci do prostředí s nízkou koncentrací; při tomto způsobu transportu se nespotřebovává energie; jde o volný přestup látek z vnějšího prostředí do buňky nebo naopak, bez účasti „přenašečů“; takto prostupují buněčnou membránou látky rozpustné v tucích (steroidy), malé molekuly (O2 a CO2), některé léky (aspirin), někdy i voda

■aktivní – pomocí jiných látek, tzv. přenašečů – molekuly látek jsou vázány na tzv. transportní bílkoviny, s jejichž pomocí prostupují skrze buněčnou membránu bez ohledu na koncentraci této látky v prostředí; při tomto transportu látek se spotřebovává energie

■pomocí receptorů neboli čidel umístěných na povrchu buněčné membrány; čidla mají schopnost rozpoznat určitou látku, kterou na sebe naváží a umožní její vstup do buňky; těmto receptorům také říkáme vazebná místa

Cytoplazma

Je koloidní roztok, který tvoří vnitřní polotekuté prostředí buňky. Hlavní součástí cytoplazmy je voda, ve které jsou rozpuštěny vedle bílkovin také cukry, tuky, minerály a enzymy. V cytoplazmě jsou uloženy drobné orgány buňky, buněčné organely. V nich probíhá řada biochemických reakcí. Cytoplazma uvnitř buňky neustále proudí, pohybuje se.

Organely

Jsou drobné orgány buňky uložené v cytoplazmě, ohraničené membránou. Každá organela plní specifickou funkci (tab. 2.2). Organely se dělí na několik druhů:

Tab. 2.2 Přehled funkce organel

Endoplazmatické retikulum

Tvoří uvnitř buňky systém navzájem propojených kanálků a váčků, jež prostupují cytoplazmu a tvoří uvnitř buňky prostorovou síť, obalenou společnou membránou. Ta navazuje na membránu jádra. Významně se tak podílí na transportu látek uvnitř buňky i mimo ni. Rozeznáváme:

■drsné endoplazmatické retikulum – na vnějším povrchu jeho membrány jsou vázány drobné hrudkovité organely – ribozomy, proto má tato organela v elektronkovém mikroskopu zrnitý (drsný) vzhled

■hladké endoplazmatické retikulum – nemá na membráně ribozomy, takže jeho membrány jsou hladké; je místem tvorby především tuků a cukrů, je zásobárnou iontů vápníku

Ribozomy

Drobné hrudkovité útvary, které se připojují na membránu endoplazmatického retikula, nebo jsou volně rozptýleny v cytoplazmě. Jsou místem tvorby bílkovin (proteosyntézy), které jsou v odštěpených váčcích přenášeny do Golgiho aparátu.

Golgiho aparát

Skládá se z řady nestejně velkých plochých váčků a množství drobných měchýřků na jejich povrchu. Hlavní funkcí Golgiho aparátu je transport látek, především bílkovin. Dotvářejí se zde bílkoviny vzniklé v ribozomech. Hotové proteiny jsou obaleny membránou. Tím vznikají sekreční váčky, které jsou pak z Golgiho aparátu přenášeny na různá místa v buňce i mimo ni (jako buněčný sekret).

Lyzozomy

Jsou drobné váčky v buňce. Mají nepravidelný tvar. Obsahují mnoho enzymů, jež rozkládají biologické látky. Lyzozomy mají schopnost odbourávat poškozené části vlastní buňky, nebo odbourávají cizorodé látky z okolí buňky, které pohlcují prostřednictvím fagocytózy. Účastní se tak obranných reakcí. Podílejí se také na odbourávání organel vlastní buňky, které jsou již nepotřebné, nefunkční.

Mitochondrie

Jsou buněčné organely vejčitého tvaru. Jejich základní funkcí je buněčné dýchání (oxidace), při němž se uvolňuje energie pro činnost buňky. Vzniká energeticky bohatý adenozintrifosfát (ATP). Přitom se spotřebovává kyslík a vzniká oxid uhličitý. Množství mitochondrií je v různých buňkách různé. Nejvíce jich obsahují buňky metabolicky velmi aktivní. K nim patří především buňky jaterní, v jejichž cytoplazmě může být přítomno až několik tisíc mitochondrií.

Centriol

Dělicí tělísko buňky válcovitého tvaru. Je vystavěn z devíti párů dutých trubiček. Tyto organely jsou uloženy ve dvojici v blízkosti jádra. Jsou přítomny i v buňce, která se nedělí, ale aktivní jsou pouze v dělící se buňce. Centrioly zahajují vznik tzv. dělicího vřeténka. Společně pak zajišťují přesné rozdělení genetické výbavy buňky mezi nově vznikající dceřiné buňky.

Jádro (nukleus)

Je největší a nejvýznamnější buněčná organela (obr. P1). Řídí a kontroluje činnost celé buňky. Nachází se zde převážná část genetické informace. Jádro tvoří bílkoviny, které jsou nezbytné pro přepis genetické informace a její přenos do nové buňky. Na jeho povrchu je dvojitá jaderná membrána. Vnitřní prostor buněčného jádra je vyplněn karyoplazmou, v níž se nachází hrudkovitá hmota chromatin, ze které jsou vytvořeny vláknité chromozomy. Hrudky chromatinu jsou složeny z deoxyribonukleové kyseliny (DNA). Každou molekulu DNA vytvářejí dva polynukleové řetězce, které se otáčejí kolem své osy, a vytvářejí tak dvojitou šroubovici.

Obr. P1 Buňka a buněčné jádro

Chromozomy

Uchovávají genetickou informaci a předávají ji dalším generacím. V každé buňce je přesný počet chromozomů. Buňka tělesná (somatická) obsahuje 23 párů, tedy 46 chromozomů. Pohlavní buňky – vajíčka a spermie – obsahují pouze poloviční počet chromozomů. Jeden ze 23 párů chromozomů je tzv. pohlavní a určuje pohlaví jedince. Jedná se o chromozomy X a Y. Ženské pohlavní buňky jsou nositeli pouze chromozomu X, mužské pohlavní buňky jsou nositeli chromozomu X nebo Y. Po splynutí/spárování chromozomu X a X se vyvíjí nový jedinec ženského pohlaví, po splynutí chromozomů X a Y se vyvíjí jedinec pohlaví mužského.

Ve většině buněk je přítomno jedno jádro. Jsou však známy buňky bezjaderné, k nimž patří např. zralý erytrocyt. Naopak k buňkám s větším počtem jader patří buňky příčně pruhované svaloviny.

Jadérko (nukleolus)

Je kulovité tělísko uvnitř buněčného jádra, neohraničené membránou. Jádro obsahuje obvykle jedno, někdy i více jadérek. Jadérko je místem tvorby bílkovin a ribonukleové kyseliny (RNA). Ta se hromadí uvnitř jadérka a dostává se také do cytoplazmy. RNA je nezbytná pro přenos genetické informace.

2.1.1Dělení buňky

Buňky živých organismů se rozmnožují dělením. Každá nová buňka může vzniknout pouze buněčným dělením, tedy opět z buňky. V lidském těle však existují i buňky, jež ztrácejí schopnost dělení. Patří k nim erytrocyty a buňky nervové. Jejich životnost je proto omezená.

Druhy buněčného dělení

■nepřímé buněčné dělení (mitóza) – probíhá ve čtyřech fázích, ve kterých dochází k rozdělení mateřské buňky ve dvě buňky dceřiné, přičemž je genetický materiál přesně rozdělen a dochází k jeho zdvojení (replikaci); buňky dceřiné tak obsahují plný (diploidní) počet chromozomů jako buňky mateřské

■přímé buněčné dělení (amitóza) – nejjednodušší způsob rozmnožování buněk; buňka roste, protahuje se, začne se zaškrcovat, až se zcela rozdělí na dvě dceřiné buňky; toto buněčné dělení je snadné a rychlé, genetický materiál ale není přesně rozdělen mezi obě nově vzniklé dceřiné buňky; tento způsob buněčného dělení můžeme vidět u nádorových buněk

■redukční dělení (meióza) – druh buněčného dělení, při kterém dochází k redukci genetického materiálu; nově vzniklá buňka tak obsahuje pouze poloviční (haploidní) počet chromozomů; tento druh buněčného dělení je typický pro pohlavní buňky

2.2Tkáně

Soubory buněk, které mají stejný tvar a stejnou hlavní funkci, se nazývají tkáně. Každý orgán v lidském těle je složen z několika druhů tkání. Např. srdce se skládá ze svalové tkáně, vazivové tkáně, která tvoří chlopně a tzv. srdeční skelet, dále z krycího epitelu, jenž se nachází na povrchu nitroblány srdeční. Srdce obsahuje také speciální vodivou svalovinu, jež umožňuje práci srdce. Orgán je tedy samostatný útvar, zřetelně ohraničený od okolí, složený z více tkání, vykonává jednu hlavní funkci. Orgány, které v lidském těle zajišťují společnou funkci, vytvářejí orgánové soustavy (např. soustava trávicí, vylučovací, dýchací, pohybová). Všechny orgánové soustavy jsou vzájemně funkčně propojeny a vytvářejí jeden harmonický celek – lidský organismus. Pro správnou funkci organismu jako celku je nezbytné, aby správně pracovaly a vzájemně spolupracovaly všechny jeho části – všechny orgánové soustavy, jednotlivé orgány i tkáně.

Typy tkání

V lidském těle se vyskytují čtyři typy tkání (obr. 2.1):

■epitely

■pojivová tkáň

■svalová tkáň

■nervová tkáň

Mezi tkáně bývá někdy řazena také krev jako tzv. tekutá tkáň. Pro její složitost a význam je krvi věnována samostatná kapitola.

2.2.1Epitely

Jsou to tkáně, které kryjí povrch orgánů nebo vystýlají tělní dutiny a duté orgány (obr. P2). Jsou složeny z buněk, velmi těsně k sobě přiložených, s malým množstvím mezibuněčné hmoty. Nemají vlastní cévní zásobení a jsou vyživovány difuzí látek z tkání uložených pod epitelem. Epitely jsou specializované na ochranu jiných tkání, vstřebávání látek nebo sekreci.

Obr. P2 Epitely

Dělení epitelů

Epitely dělíme podle několika hledisek:

■podle tvaru buněk tvořících epitely a podle počtu jejich vrstev (jednovrstevný/vícevrstevný epitel) (tab. 2.3)

■podle funkce epitelu (krycí a výstelkový, žlázový, resorpční, smyslový) (tab. 2.4)

Jednovrstevný epitel

Skládá se z jedné řady buněk epitelu, které leží na tzv. bazální (základní) membráně.

■plochý (dlaždicový) – tvořený plochými buňkami, které se podobají dlaždicím, vystýlá dutinu břišní, dutinu hrudní, plicní sklípky, tvoří vnitřní vrstvu cév

■krychlový (kubický) – tvoří hlubší vrstvy pokožky, základ stavby štítné žlázy, vystýlá vývody některých žláz s vnější sekrecí

■válcový (cylindrický) – tvoří vnitřní vrstvu tlustého střeva

■válcový, na povrchu opatřený řasinkami (řasinkový) – tvoří vnitřní vrstvu dýchacích cest, kde řasinky svými pohyby posunují nečistoty z dýchacích cest, a vnitřní vrstvu vejcovodů, kde napomáhají posunu vajíčka do dělohy

Vícevrstevný epitel

Skládá se z více než dvou řad nad sebou ležících buněk epitelu.

■mnohovrstevný dlaždicový – tvoří povrch kůže

■vícevrstevný cylindrický – vystýlá močovou trubici

■vícevrstevný krychlový (kubický) – vystýlá vývody potních žláz

■přechodný epitel – tvoří vnitřní vrstvu močového měchýře a skládá se z buněk, jež mají schopnost měnit svou velikost podle toho, je-li močový měchýř prázdný nebo plný

Epitel krycí a výstelkový

Chrání povrch těla, orgánů a vnitřní povrch tělních dutin a dutých orgánů před škodlivými mechanickými, chemickými a tepelnými vlivy.

Epitel žlázový

Tvoří základ žláz, které jsou schopny tvořit specifické látky.

Podle velikosti

■jednobuněčné žlázy – samostatné buňky žlázového epitelu uložené v jiném typu epitelu, kde tvoří potřebné látky; např. žlázové buňky uložené mezi buňkami resorpčního epitelu ve sliznici tenkého střeva a mezi buňkami krycího epitelu dýchacích cest

■vícebuněčné žlázy – nezůstávají na povrchu, zanořují se hlouběji pod krycí epitel; podle tvaru rozdělujeme vícebuněčné žlázy na:

–trubicovité (tubulární)

–váčkovité (alveolární)

–smíšené (tuboalveolární)

Podle funkce

■sekreční (sekretorické) – látky, které produkují, se nazývají sekrety, jsou pro tělo potřebné, např. žaludeční šťáva

■exkreční – látky, které produkují, jsou odpadní, nazýváme je exkrety, jsou vylučovány ven z těla, např. pot, moč; žlázy sekreční a exkreční mají vlastní vývody, jejich produkty se dostávají na povrch těla, a proto je nazýváme exokrinní žlázy

■inkreční – látky, které produkuje tento typ žláz, jsou vysoce specializované, nazýváme je hormony; inkreční žlázy nemají vlastní vývod a své produkty předávají přímo do krve, tedy dovnitř těla, a proto je nazýváme také endokrinní žlázy

Epitel resorpční

Je tvořen buňkami, které mají schopnost vstřebávat látky ze svého okolí. Nachází se hlavně v tenkém střevě, ale také v proximálních tubulech ledvin.

Epitel smyslový

Je tvořen buňkami, jež reagují na různé druhy podnětů ze zevního nebo vnitřního prostředí a ve formě podráždění je předává do centrální nervové soustavy. Na světelné podněty reagují buňky sítnice oka, na zvukové podněty reagují buňky sluchového orgánu ve vnitřním uchu, na pachové podněty reagují buňky čichového políčka v dutině nosní.

Tab. 2.3 Dělení epitelů podle tvaru buněk a počtu jejich vrstev

Tab. 2.4 Dělení epitelu podle funkce

2.2.2Tkáň pojivová

Pojivové tkáně spojují některé části organismu a plní funkci opory těla. Patří mezi ně vazivo, chrupavka a kost. Všechny pojivové tkáně mají stejnou základní stavbu: skládají se z buněk, mezibuněčné hmoty a vláken.

Buňky jsou pro každou pojivovou tkáň jiné, specifické:

■pro vazivo fibrocyty

■pro chrupavku chondrocyty

■pro kost osteocyty

Mezibuněčná hmota je beztvarý koloidní roztok s velkým množstvím bílkovin.

Vlákna pojivové tkáně jsou trojího druhu:

■kolagenní vlákna – tuhá a pevná

■elastická vlákna – pružná

■retikulární vlákna – vytvářejí síťovitou strukturu

Druh buněk, množství mezibuněčné hmoty a převažující typ vláken určují, o jaký druh pojivové tkáně se jedná a jaké jsou její vlastnosti.

Vazivo

Je to měkká, poddajná tkáň, má schopnost se napínat. Podle množství mezibuněčné hmoty a typu vláken rozlišujeme několik druhů vazivové tkáně:

■tuhé (kolagenní) – obsahuje převážně kolagenní vlákna a tvoří vazy zpevňující klouby a šlachy, jimiž se svaly upínají ke kosti

■řídké – vyplňuje štěrbiny mezi jednotlivými orgány, a proto se nazývá vmezeřené

■elastické – tvoří pružné vazy na páteři, které jí umožňují značný rozsah pohybu

■tukové – je složeno z vazivových buněk, jež mají ve své cytoplazmě kapku tuku; tvoří vrstvu v podkoží, kde slouží jako zásobárna energie při hladovění, vytváří „polštář“ okolo některých orgánů, jako jsou ledviny, oko a další, a chrání je tak proti mechanickému poškození při nárazech, má funkci termoregulační; podle barvy se toto tukové vazivo nazývá bílé; zvláštním druhem je hnědé tukové vazivo – nachází se u plodu a u dětí do 1 roku především mezi lopatkami, v podpaží, mezihrudí a závěsech tenkého střeva; má významnou termoregulační funkci; slouží jako rychlý zdroj tepla pro novorozence a kojence, kteří ještě nemají zcela funkční termoregulační mechanismy

■síťovité (retikulární) – obsahuje retikulární vlákna a zvláštní, rozvětvené buňky, vytvářející společně prostorovou síť, která tvoří základ řady tkání a orgánů, zejména mízních uzlin, kostní dřeně, jaterní tkáně a sleziny

Chrupavka

Je to pevná, tuhá, bezcévnatá pojivová tkáň, která nemá inervaci. Na povrchu chrupavek se nachází vazivový obal, perichondrium, který je chrání, zpevňuje a vyživuje. Podle množství jednotlivých základních složek rozeznáváme několik druhů chrupavek.

■sklovitá (hyalinní) – bílá, velmi tvrdá, ale křehká, kryje kloubní konce kostí a tvoří chrupavky hrtanu a průdušnice

■elastická – obsahuje velké množství elastických vláken, proto je velmi pružná, vytváří podklad ušního boltce a příklopky hrtanové

■vazivová – velmi pevná a odolná, vytváří meziobratlové ploténky a nitrokloubní destičky

Kostní tkáň

Je základní tkání, která se podílí na stavbě kosti jako orgánu. V mezibuněčné hmotě kostní tkáně jsou, na rozdíl od předchozích pojivových tkání, uloženy minerální látky, hlavně vápník, fosfor a sodík. Proto je kost ze všech pojivových tkání nejtvrdší.

Kostní buňky, mezibuněčná hmota a vlákna tvoří tzv. organickou, ústrojnou část kosti (ossein). Minerální látky tvoří anorganickou, neústrojnou část kosti. V dětství převládá organická část kostní tkáně, kost je pružnější. Ve stáří naopak převládá anorganická část, kost je křehká a snadno se láme.

2.2.3Tkáň svalová

Základní stavební a funkční jednotkou svalové tkáně jsou svalové buňky. V lidském těle se vyskytují tři typy svalových buněk, podle nich také rozlišujeme tři typy svalové tkáně.

Svalová tkáň má schopnost smršťovat se, čímž dochází ke zkracování svalových vláken a celého svalu. Smrštění je umožněno přítomností smrštitelných (kontraktilních) jednotek bílkovinné povahy – aktinu a myozinu. Ty mají strukturu vláken, která jsou pravidelně uspořádána uvnitř útvarů zvaných myofibrily (základní smrštitelné jednotky svalové buňky). Aktin a myozin se do sebe zasouvají, čímž dochází ke zkrácení svalu. Svaly jsou tak schopny zkrátit svoji délku o 30–50 %.

Druhy svalové tkáně

■hladká svalová tkáň – je tvořena svalovými buňkami protáhlého vřetenovitého tvaru, které mají v cytoplazmě jen jedno jádro; tvoří stěny dutých orgánů a svalovou vrstvu cév; najdeme ji ale také v duhovce, chámovodu, vejcovodech atd.; hladkou svalovinu neovládáme vlastní vůlí

■příčně pruhovaná (kosterní) svalovina – je tvořena svalovými buňkami vláknitého tvaru, které mají v cytoplazmě více jader; tvoří svaly připojené ke kostře, tzv. svaly kosterní – končetinové, zádové, břišní, svaly dna pánevního, žvýkací a mimické svaly, které ovládáme vlastní vůlí

■svalovina srdeční – je řazena mezi příčně pruhovanou svalovinu, tvoří ji svalové buňky vláknitého tvaru, ale na rozdíl od kosterní svaloviny obsahují pouze jedno jádro uprostřed, vlákna jsou mnohem kratší a silnější, jsou propojena cytoplazmatickými můstky, takže vytváří prostorovou síť, jež umožňuje rychlý přenos vzruchu po celé srdeční svalovině; další významný rozdíl, který odlišuje kosterní a srdeční svalovinu, je počet mitochondrií, kterých je v buňkách srdeční svaloviny zhruba 20× více; srdeční svalovinu neovládáme vlastní vůlí

2.2.4Tkáň nervová

Základními vlastnostmi nervové tkáně jsou dráždivost a vodivost. To znamená, že je schopna reagovat na podněty z vnějšího i vnitřního prostředí, zpracovávat je a předávat dál.

Základní stavební a funkční jednotkou nervové tkáně je nervová buňka (neuron).

Neuron se skládá z těla nervové buňky hvězdicovitého tvaru a z výběžků dvojího typu: dendritů a neuritů. Dendrity jsou krátké, keříčkovitě rozvětvené výběžky, které vedou vzruchy směrem do těla buňky – tedy dostředivě. Neurit (axon) je jeden dlouhý výběžek, méně rozvětvený, který vede vzruchy směrem od těla buňky k výkonnému orgánu (efektoru) – tedy odstředivě.

V centrálním nervovém systému se kromě nervových buněk vyskytují ještě buňky podpůrné neboli gliové. Ty vytvářejí vhodné podmínky pro funkci neuronů. Poskytují oporu nervové tkáni, obsahují glykogen, který slouží jako zásobárna energie, některé gliové buňky mohou dokonce fagocytovat rozpadlé zbytky tkáně nebo cizorodé částice.

Obr. 2.1 Tkáně

2.2.5Regenerační schopnost tkání

Regenerace je schopnost hojení, obnovení poškozené tkáně. Je závislá na tom, jak je zachována schopnost buněčného dělení, a na cévním zásobení. Každý druh tkáně má proto jinou schopnost regenerace.

Epitely regenerují obvykle dobře a rychle. Pouze epitel smyslový má omezenou schopnost regenerace a obvykle dojde k trvalému zhoršení jeho funkce.

Pojivové tkáně

■vazivo – regeneruje dobře a rychle, v poškozené tkáni se vytváří pevná vazivová jizva

■chrupavka – poškození se hojí pomalu, u hyalinních chrupavek s trvalým zhoršením funkce; hojení chrupavky je závislé na vazivovém obalu (perichondriu), ze kterého do defektu vrůstají cévy, a defekt se vyplňuje vazivem; buňky vaziva se pak mohou přeměnit na buňky chrupavky, jež nahrazují poškozenou tkáň; jde o proces zdlouhavý a závisí na věku; regenerace většího poškození kloubních chrupavek není u dospělých lidí téměř žádná

■kost – má bohaté cévní zásobení, takže regeneruje dobře, ale pomalu; v místě zlomení se vytvoří krevní výron, postupně se zde začnou tvořit vazivové buňky, které vytvoří tzv. vazivový svalek (kalus), do něhož se začnou ukládat minerální látky; tkáň tak postupně mineralizuje, stává se opět tvrdou a pevnou

Obnova funkční svalové tkáně je minimální a s věkem se dále snižuje.

■příčně pruhovaná svalovina – regeneruje špatně, poškozená svalová vlákna jsou nahrazována vazivovými buňkami, v místě poranění tak vzniká vazivová jizva, a tím dochází k poškození funkce svalu

■hladká svalovina – má lepší regenerační schopnost (náhradu funkční svalové tkáně)

■srdeční svalovina – neregeneruje, hojí se také nefunkční vazivovou jizvou

Nervová tkáň má velmi omezenou schopnost regenerace, protože nervové buňky ztrácejí brzy po narození schopnost dělení. Dojde-li k poškození těla buňky, nemůže regenerovat a rozpadá se. Pouze výběžky nervových buněk jsou schopny regenerace a mohou znovu dorůst, ale pouze tehdy, je-li zachována jejich myelinová pochva. Regenerace je však zdlouhavá.

2.3Vnější a vnitřní prostředí organismu

Člověk žije v prostředí, ve kterém jsou za běžných okolností zajištěny správné podmínky pro jeho existenci. Je to především teplota prostředí, množství O2 ve vdechovaném vzduchu, dostatek vody, potravy atd. Tomuto prostředí říkáme vnější. Také buňky, tkáně a orgány těla potřebují pro svou existenci správné prostředí – stálé pH, koncentraci iontů, teplotu. Tomuto prostředí říkáme vnitřní.

Stálost vnitřního prostředí se nazývá homeostáza. Zatímco vnitřní prostředí je stálé, vnější prostředí se neustále mění. Organismus se musí s těmito změnami vyrovnávat. K tomu slouží především systém žláz s vnitřní sekrecí a nervový systém.

Kontrolní otázky

1.Jaký význam má buněčná membrána?

2.Co jsou organely? Vyjmenuj je.

3.Jaká je funkce chromozomů?

4.Kde se nachází řasinkový epitel?

5.Vyjmenuj čtyři typy tkání, které se vyskytují v lidském těle.

6.Jaké tkáně patří mezi pojivové?

7.Vyjmenuj svalové tkáně.

8.Popiš nervovou buňku.

9.Která tkáň v lidském těle má nejmenší schopnost regenerace?

10.Který druh epitelu má omezenou schopnost regenerace s častým trvalým poškozením funkce?

3Základní orientace na lidském těle

Pro orientaci na lidském těle se vmedicíně užívá latinských označení rovin, směrů ačástí lidského těla. Základní anatomické postavení, ze kterého při popisu vycházíme, vypadá tak, že popisovaný člověk stojí vzpřímeně čelem knám, se vzpřímenou hlavou, připaženými horními končetinami asdlaněmi obrácenými dopředu. Dolní končetiny jsou natažené ave stoji spojném.

3.1Základní roviny těla

■střední (mediánní)– svislá rovina, která prochází zepředu dozadu středem těla od hlavy kpánvi adělí stojící tělo na dvě zrcadlové poloviny (pravou alevou)

■šípové (sagitální)– každá rovina rovnoběžná srovinou střední

■svislé– roviny čelní (frontální) jsou svislé roviny probíhající tělem zprava doleva, rovnoběžně sobličejem, tedy kolmo na roviny sagitální (dělí tělo na přední azadní část)

■příčné (transverzální)– roviny jdoucí kolmo na podélnou osu těla, dělí tělo na horní adolní část

3.2Základní směry na těle

Přehledně jsou uvedeny na obrázku 3.1.

Obr.3.1 Základní roviny asměry lidského těla

Vertikální směr

■superior– horní, nahoře; inferior– dolní, dole

■cranialis– nahoru směrem khlavě; caudalis– dolů, směrem od hlavy

Označení na končetinách

■proximalis– směrem ktrupu, proximální (vhorní části končetiny)

■distalis– směrem od trupu kprstům, distální (vdolní části končetiny)

Předozadní směr

■ventralis– směr kbřišní straně, ventrální; anterior– přední, vpředu

■dorsalis– směr kzádům, dorzální; posteriori– zadní, vzadu

Horizontální směr

■medialis– směr vnitřní, blíže ke střední rovině těla

■lateralis– směr zevní, dál od střední roviny těla ke stranám

■dexter– napravo, pravý; lateralis dexter– pravá strana

■sinister– nalevo, levý; lateralis sinister– levá strana

Označení hloubky

■superficialis– povrchový, povrchově uložený; externus– zevní

■profundus– hluboký, hluboko uložený; internus– vnitřní

Označení na horní končetině

■radialis– palcová strana, zevní okraj horní končetiny

3.3Pohyby vkloubech

Kontrolní otázky