Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Rubínková

PROKLETÁ A TAJEMNÁ MÍSTA ČECH A MORAVY

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6809. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a grafická úprava Martin Dubský
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Jan Bartoň
Počet stran 200
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna Tisk Centrum s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2018

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-0805-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-0804-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0647-9 (print)

Stavení Christlhof neboli Pohádka uČachrova nechvalně proslulo nejen tím, že na něm pobýval masový vrah Ivan Roubal, ale také svou temnou pověstí. Ta mu přisuzuje nejtěžší prokletí zúst čarodějnice, kterou právě kamenoval dav. Je jeho pochmurná historie následkem zlé kletby, nebo jde jen onepodložené pověry?

Kapitola 1

CHRISTLHOF
aneb
POHÁDKA OPOHÁDCE

Příběh první ZVYPRÁVĚNÍ PAMĚTNÍKA

Brečel bych. Přísahám bohu, nikdy jsem nebrečel! Ale teď mi tečou slzy anejde to nijak zastavit, ikdyž jsem chlap jako hora, to vám povim! Co já všechno už zažil! Takovej klid tady bejval – nikde nikdo, kam oko dohlédlo jenom pole ales. Sice na žrádlo nebylo, ale zas jsme měli dobytek apašovali, co se dalo. Ato se pak prodalo ve Strážově. Však sousedi nás nikdy nenechali ve štychu. Ani tehdy, když Hitler vyhlásil ten protektorát! Riskovali, furt jsem jim to říkal, ale nedali si říct. Ani já ne. To víte, osm hladovejch krků je osm hladovejch krků ajá je nějak musel uživit. Atak se tu vesele pašovalo dál, co nám síly stačily. Avšichni jsme drželi při sobě, to vám povidám – všichni!

Třeba takovej Jarda, to byl prima kluk. Jednou vedl vnoci krávu od nás do Strážova, aco se mu nestane – četník na něj bafnul přímo uměsta! Co měl chudák dělat? Měl tak nahnáno, že si skoro cvrnknul do gatí! Aprej taky že jo, jak mi pozdějc vyprávěl. Chá! Ale tady byli četníci lidi, ikdyž byla válka. Ne jako jinde, tady se lidi nestříleli, ale pomáhali si! Takže Jardovi se ta kráva šprajcla rovnou ucesty aodmítala pochodovat dál. Atak mu ten četník povidá: „Hele, kluku jedna, buď tě rovnou seberu, nebo ti sní pomůžu.“ Pak mávne rukou aříká: „Ále, víš ty co, to by zas bylo papírování! Na to nemám nervy.“ Apomoh mu sní až do města! Kdepak pakáž! Dobří lidé tu byli aStrážovští při sobě drželi jako židovská víra! Proto bych teď plakal, až bych skoro iřval: „Kde sakra jste, vy všichni dobří sousedé? Kam jste se poděli?“

„Pantáto, ty kliky taky stojej za zvážení.“

Koukám na souseda, se kterým jsem ještě nedávno handloval dobytek avejce, jak si drze šroubuje naše nový kliky ze dveří. Dal jsem mu tehdá dobrou cenu, dokonce jsem idost slevil, protože vim, že má chudák deset dětí. Byl mi tehdá ohromně vděčnej! Jenže ty doby jsou dávno zapomenutý. Čím víc toho dobra člověk vyšle, tím víc to ostatní pokládaj za samozřejmost. Od lidí nemůžete čekat vděk. Scheisse! Teď mi tu šmejdí po baráku, moje žena se krčí vkoutě, tiskne ksobě ubrečený děti avyděšeně sleduje, jak nám vynášej iposlední peřinu zbaráku. Pohledem těká zněho na mě, jako bych mohl něco udělat. Jenže co můžu dělat? Jakmile se pohnu, všecky nás tu postřílej jako špačky! Braňte se, když Hitler prohrál válku anaše národnost hovoří svoje. Já to nechtěl. Já ne. Ikdyž jsem Němec, vždycky jsem miloval Čechy. Anakonec díru vzadku máme všichni stejnou, ne? Kolik strážovských Židů jsem unás ukryl? Kolik jsem ukryl partyzánů? Dal jsem dobra, co to šlo. Ateď nemám nic. Dokonce isrdce mi puklo. Zbyla mi jen prázdná náruč ajedny starý rozpadlý boty. Ti, se kterýma jsme společně klábosili vkrčmě, mě odsud ženou jako psa. Ale proč? Copak já někomu způsobil smrt? Zabil jsem snad někoho? Nezůstal jsem věrný české vlajce ivnejtemnějších dobách? Čert aby to tu všechno vzal! Proklínám tohle stavení. Když nepřineslo štěstí mně, tak ať nikomu!

Příběh druhý BLAIR WITCH PO ČESKU
aneb PROKLETÍ POHÁDKY

Je skoro půlnoc. Skrze sevření mraků probleskuje přiškrcený paprsek měsíce. Co chvíli bude pršet atady na Šumavě není radno si zahrávat, pomyslí si stařena aodloží košík do trávy. Je skoro půlnoc, hodina škrtičů, šediváků, rusalek avšelijakých potvor, aty, náno pitomá, tu sbíráš bylinky, jako bys to nemohla udělat vpoledne! Vduchu si zanadává apak se pokřižuje. Ví sama nejlíp, že jinak než opůlnoci to nejde. Jednak se otom píše ve starém bylinkáři, který zdědila po své prabábě, za druhé to na lidi působí daleko přesvědčivěji než nedělní kázání pana faráře.

Mnozí ji mají za čarodějnici. Stejně jako její bábu iprabábu, ale ji to nijak nevzrušuje. Ostatně, proč by mělo? Lidé toho napovídají! Už dávno je zvyklá na zlé jazyky. Kdepak, přílišný pakt slidmi nikdy nic dobrého nepřinesl. Proto se jim také vyhýbá, jak může. Když někdo přijde sprosbou opomoc, to je jiná. Pak ráda pomůže. Dělaly to všechny ženy jejího pokolení, co jen pamatovala. Smutné na tom je, že také všechny skončily opuštěné na samotě daleko od vesnice, stejně jako teď ona. Jistě. Iona bývala mladou holkou. Adokonce velice pěknou! Jenomže to už odvál čas.

Znaveně se posadí na pařez amaličko se zasní. Bývaly doby, kdy se tady proháněla veselá abezstarostná. Usměje se, když jí před očima vytane obraz malého copatého děvčete. Bylo jí sotva šest let, když ji prabába vzala poprvé vnoci do lesa na bylinky. Sdětskou zvídavostí se pořád na něco vyptávala, až to chudák prabába nevydržela avlepila jí pohlavek.

„Copak nevíš, že se tady vnoci prohánějí různé živly, které není radno upoutat svým křikem?“ zašeptala, jako by se bála, že se spící les skutečně probudí.

Zavrtěla hlavou azočí jí vyhrkly slzy jako hrachy, protože prabábu pamatovala vždycky jako mírnou usměvavou babičku všátku, která ji nade vše milovala. „Nebreč, tím ničemu nepomůžeš.“ řekla prabába smířlivěji. Apak se posadila zrovna na tenhle pařez azačala jí vyprávět neuvěřitelné příběhy ovšech těch stříbrňácích ašedivácích, co se prohánějí po lesích aškrtí pocestné, odivoké honbě abludném lovci, který roztrhá všechno, co mu přijde do cesty, okrvelačných světýlkách, co člověka zaživa rozsápají, až se tak bála, že se ztoho počurala. Ano, proč by to nepřiznala, počurala se strachy!

Dnes už ví, že to žádné povídačky nejsou, aproto se musí chovat tiše. Jen nasbírá potřebné bylinky, aby se ten nebohý synek mlynářky uzdravil. Je chudinka takový celý neduživý už odmalička aona nemá srdce jí říct, že bylinky mu život jen prodlouží, ale nezachrání.

Svět je někdy kruté místo aty nejlepší si pánbůh bere vždycky nejdřív, pomyslela si smutně. Ale co už, život je takový aona musí splnit svoje poslání. Pomalu se zvedne, uchopí košík apokračuje vcestě až na mýtinu, kde roste bílý devětsil. Ten tu jeho neduživost aspoň na chvíli otupí. Když se za ní zavře les, je už skoro ráno. Poslední rusalka proběhne přes paseku azmizí vmlžném oparu, který se válí mezi stromy.

Odva dny později ještě před rozbřeskem bábu něco probudí. Je už stará anedoslýchá, atak se chvíli snaží rozeznat zvuky vycházející zjejího dvorku. Je to snad hladová kravka, která už volá po pastvě? Ne, tohle nezní jako bučení, spíš jako štěkot psů. Proboha, jen aby to nebyli vlci! Rychle odhodí peřinu avklouzne do dřeváků. Popadne zástěru, kterou si uváže jen tak přes noční košili, na hlavu nasadí šátek adoklopýtá celá zmatená koknu světnice, ze kterého je výhled na celý dvorek. Ne, nejsou to vlci. Je celá popletená. Její dvorek je plný lidí. Mají vrukou louče akřičí směrem kjejímu domku: „Vylez, čarodějnice! Vylez, ty ďábelská babo! Nebo si pro tebe dojdeme.“ Ještě před pár lety by zemřela hrůzou přímo na místě, ale je už stará, má své odžito. Asmrti se nebojí. Ještě chvíli poslouchá nadávky, pak si mírně povzdechne avydá se otevřít své vlastní smrti, okteré nepochybuje.

Slunce zrovna vyšlo nad lesy. Topí se ještě včerváncích, které by jindy na obloze vykouzlily překrásnou podívanou. Dnes po ní stékají jako krůpěje krve. Bába skučí bolestí, je celá pobitá. Staré šlachovité ruce má od hlíny, jak se snaží doplazit ke staré bříze, která zde roste od nepaměti, apo čele jí stéká proud potu akrve.

„Za kletbu, kterou jsi přivolala na Strážov atím způsobila obrovský požár asmrt několika lidí, ti ukládáme trest nejvyšší, ty stará čarodějnice! Ať tě pohltí peklo, ze kterého jsi vzešla!“ Vzduchem letí kámen azasahuje ji do čela. Zachytí se okmen břízy avrávoravě se pokouší postavit. Další rána kamenem ji opět svalí kzemi. Bába nic neříká. Nemá už sílu. Nohy iruce se jí třesou slabostí, rány na těle už ani necítí.

Stokrát se jim pokoušela vysvětlit, že žádný požár nepřivolala; nikdo ji nechce poslouchat. Jsou příliš rozzlobení, příliš plní nenávisti. Ví, že dav stojící před jejím stavením nechce rozmlouvat, ale lační po její krvi. Mlčí tedy amodlí se za rychlou smrt. Když jim dojdou kameny, vrhnou se na ni azačnou do ní kopat. Až pak ji milosrdný anděl zbaví vědomí. Znova sedí na paloučku se svou prabábou, která jí utírá slzy.

„Nic se neboj holka, nemáš se čeho bát. My jsme zvláštní, já, ty itvoje bába. Abyla inebožka tvoje máma. Sbíráme bylinky avaříme znich lektvary, protože náš úkol je pomáhat. Umíme rozmlouvat sduchy ažijeme vsouladu spřírodou, proto nám žádná světýlka ani stříbrňáci neuškodí. Oni poznají, kdo je dobrý akdo zlý. Avědí, že bez nás by to na tom světě nešlo. Žijeme na zvláštním místě, kde naši předci měli starou svatyni. Víš, tam jak stojí náš domek, tak přesně tam.“

„Aco tu ti předci dělali, babičko?“

„Inu, co by! Modlili se adávali oběti svým bohům!“

„Oběti?“

„No třeba obilí, zrní, občas zařízli nějakého býčka.“

„Ale proč to dělali?“

„Aby je měli bohové rádi aneškodili jim.“ „Cožpak Bůh nemá rád nás všechny ibez obětí?“

Prabába se usmála: „Ale oni našeho Boha neznali,“ řekla ajejí obraz se rozplynul.

Azase tu byla vřava aona uprostřed ní. Strašlivá bolest se zmocnila jejích údů aovládl ji děs.

„Prosím, lidičky!“ zachroptěla.

„Jen zhyň, ty čarodějnice stará!“

Byla to mlynářka, kdo na ni snenávistí křičel. „Očarovala jsi mi syna, ateď zemřeš!“

Bába zalapá po dechu. Od lidí se nedá nikdy nic dobrého čekat. Ať jim člověk pomáhá sebevíc, vždy za to zaplatí. Tihle lidé si nezaslouží, aby je litovala, když oni sami nemají zdravý úsudek apostrádají soucit! Nezaslouží slitování! Zposledních sil zvedne zkrvavenou ruku aroztřeseným prstem ukáže na dav. Pak vyřkne kletbu tak hrozivou, že všichni úlekem ztichnou:

„Každý, kdo se jen přiblíží do těchto míst, nechť shrůzou raději uteče!“ začne chraptivým hlasem. „Akaždý, kdo by se zde pokusil žít ahospodařit, nechť je navždy proklet po celé pokolení! Ať jeho rod vymře po meči ipo přeslici. Mužů se zmocní duše mých rozzlobených předků, které tu na ně budou číhat ve zdech mého stavení. Ženy nechť zešílí astejně tak ijejich děti, které se budou rodit neduživé jako mlynářčin syn! Ničeho tu nebude. Obilí se tu nebude rodit, dobytek onemocní, děti budou umírat ajejich matky zešílí žalem! Tak bude, dokud se tohle místo nerozpadne vprach!“

Když duše odešla zjejího těla, bříza se zachvěla ajejí kmen se zbarvil do ruda. Bezvládné tělo stařeny se lidem před očima změnilo vtroud, který okamžitě vzplál plamenem tak mocným, že se suchem vyprahlá mýtina, na které domek stál, vmžiku ocitla ve výhni. Tak rychle, že lidé sotva stačili utíkat. Aještě jedna zvláštní věc se stala. Ačkoli okolní krajina lehla popelem, bříza, ukteré domnělá čarodějnice zemřela, zůstala plamenem nedotčená. Ochránila ji krev, kterou bříza ze stařeny vysála. Nad krajinou se setmělo aspustil se prudký liják doprovázený blesky akrupobitím. To právě kletba začala působit.

Příběh stavení Pohádka uČachrova na Klatovsku je poměrně hodně známý. Nedávno zesnulý sériový vrah Ivan Roubal zde nějaký čas žil aúdajně právě tady začal svůj vražedný kolotoč. Jeho sousedem byl totiž jistý František Heppner, který krátce po seznámení sním zmizel ise svou přítelkyní neznámo kam. Podle nepodložených zvěstí jej měl Roubal zavraždit apohodit prasatům, která zde choval. Ale tento čin mu nikdy nebyl prokázán, navzdory tomu, že krátce po jejich zmizení začal vesele rozprodávat jejich majetek. Dokonce ani policejní pátrání neodhalilo jakékoli stopy po lidských pozůstatcích na Pohádce ani vjejím okolí. Jelikož už je Roubal po smrti, pravdu se nedozvíme. Usuzovat lze jen zvyprávění pamětníků, kteří ponejvíce hovoří ojeho ledových očích azvláštní, nepřístupné povaze, azdopisu (který se mi náhodou dostal do rukou), jejž napsal už zvaldické věznice svému příteli, jehož jméno by bylo nepatřičné zmiňovat. Vněm si stěžuje nejen na poměry ve věznici, ale ina společnost, ve které je nucen se pohybovat. Ataké na to, že jej lidé obviňují zčinů, které vůbec nespáchal. Je však vidět, že si dal záležet nejen na rukopisu, ale ina tom, aby ztextu vyplynula jeho nevina. Zůstává tedy sporné, zda se na Pohádce vraždilo, nebo ne. Často se také hovoří otom, že dal své oběti sežrat čínským prasatům, která zde choval, ale nálezy policie byly vtéto oblasti skoupé anašly se jen zvířecí kosti. Někteří záhadologové spekulují, že se Roubal ocitl vsevření temných sil, které zde na Pohádce panují akteré ho snad přiměly ivraždit, ale to už je skutečně příběh do science fiction. Roubalovi bylo prokázáno dalších pět vražd, které se odehrály ještě před pobytem na Pohádce, atak by vzajetí temných sil musel být už mnohem dříve.

Stejně známý askletbou přímo související je příběh rodiny Pangerlových, která zde podle pověstí působila dávno před Roubalem, ato údajně na přelomu 16. a17. století. Tehdy zde prý vyrostly tři domky, znichž nejmladší byl Christlhof – dnešní Pohádka. Štěstí jim toto bohem zapomenuté místo nepřineslo. Pangerlovi podle legend začali záhy záhadně vymírat, ato dost podivným způsobem – muži se prý povětšinou oběsili, ženy zešílely. Což vedlo kdalším spekulacím oprokletí. Pohádku ztohoto důvodu navštívil už nespočet turistů alovců duchů, ale nikdo nepřišel s žádným uspokojivým vysvětlením. Máme tu tedy prokleté stavení, záhadně vymřelou rodinu aponuré pověsti, které nahání strach ještě dnes. Vítám vás na Pohádce!

I

LEGENDY

Roli babky kořenářky jsem své smyšlené čarodějnici vúvodu nepřidělila náhodou. Čarodějnice, která zde kdysi sídlila, mohla být skutečně jen pouhou bylinkářkou pomáhající lidem vokolí. Ovšem vroce 1828 měl přijít osudný požár, který místní dávali za vinu jejím čárům. Dál už to znáte.

Po internetu koluje vrůzných obměnách zpráva zdobového tisku, která je přisuzována podání Viléma Kudrličky. Tu se mi však nepodařilo dohledat ani vdobovém tisku, ani vjeho dílech, aproto si myslím, že jde olidový folklor, který rozhodně zpera Viléma Kudrličky nepochází. Nejprve uvádím dotyčný text, pod ním už jen útržky zrůzných variací na místní vyprávění.

Údajná citace zdobového tisku:

Když se vydáte směrem na Bradné, západně od této obce narazíte na ,Pohádku‘. Cesta tu náhle končí azvedá se příkře nahoru. Na konci lesa stála malá, stará aprázdná chatrč, zníž každý strach měl, protože vypadala strašidelně. Jediná vlaštovka zde nehnízdila, jen vnoci okolo stavení létal netopýr. Jednoho dne však mělo stavení nového obyvatele. Nastěhovala se sem ošklivá aprotivná jedovatá babice, jejíž zuby jako mlýnské kameny vypadaly. Kdo ji jednou potkal, dalšímu setkání raděj se vyhnul. Vypráví se, že kdo se pozdě večer vokolí chatrče objevil, viděl aslyšel podivné věci.

Přes den čarodějnice pomáhala, ale spřibývajícím soumrakem se vše zhoršovalo. Někomu dovedla lásku přičarovat, jinému zas lektvar na lásku nešťastnou uvařila. Dokonce iamulety proti ohni obstarávala. To se také christelhofské čarodějnici stalo osudným.

12. května 1828 byl ve Strážově velký požár, při němž většina stavení lehla popelem. Každý si myslel, že za vše může christelhofská čarodějnice. Lidé se rozhodli, že její vinu potrestají. Došli na Pohádku, čarodějnici zchatrče vyhnali, obstoupili ji aspílali jí, ať se vrátí zpátky do Perkrajchenštajnu aházeli na ni kameny. Zkrvavená čarodějnice obejmula břízu, která uchatrče rostla, ata vpila její krev. Od těchto dob měla tato bříza krvavě zbarvené dřevo. Její tělo poté hodili do chatrče atu zbourali.

Na Šumavě je víc záhadných míst. Jedním znich je samota Pohádka nad Čachrovem, jejíž obyvatelé (muži, ženy, děti) byli po třicetileté válce loupeživými rytíři vyvražděni. Od té doby je prý to místo prokleté.

Poprvé kletba zřejmě udeřila krátce před druhou světovou válkou. Sedlákův nádeník si povšiml zvláštního světla ve sklepě. Šel se tam podívat aprý se tak vyděsil, že službu okamžitě ukončil araději se zkraje odstěhoval. Pak se kletba ozvala znovu během války. Udvora ležela tehdejší hranice mezi protektorátem aNěmeckem. Říšská policie zde zastřelila pašeráka, když dojednával černý obchod. Jeho přízrak se tam zjevoval ještě po válce, byl spatřen vletech 1946 a1948.

Poslední hospodáři byli ze statku odsunuti, statek Pohádka měnil majitele. Je velmi zvláštní, že několik znich tragicky zahynulo. Všedesátých letech se okletbě začalo znovu hovořit. Vysvětlení podali poslední ze zbylých starousedlíků. Podle pověsti za vším stojí podivínská žena. V19. století bydlela nedaleko Ostružinového údolí, jen kousek od Pangerlova dvora. Údajně se zabývala černou magií – dovedla přičarovat nemoci, uhranout člověka. Ženino obydlí stávalo vlese, na místě někdejšího pohanského božiště. Tu vroce 1828 obvinili ze zosnování ničivého požáru ve Strážově. Na přilehlé louce prý domnělou čarodějnici zabili. Když umírala, krajinu proklela. Vdevadesátých letech minulého století budovy statku vlastnil několikanásobný vrah Ivan R. Za své zločiny dostal doživotí. Poté se vruinách objevovali různí badatelé abyli překvapeni výskytem paranormálních jevů. Posílil snad zločinec svými činy účinnost kletby? Nasytili se démoni zla? Prý ano.1

Děsivé příběhy, že? Lidé se zde bojí, přesto je Pohádka frekventovanější než Václavské náměstí. Je však skutečně prokletá, nebo jde jen ohříčku něčí fantazie? Zkusme se na fakta podívat popořadě

II

POŽÁR

12. května 1828 skutečně došlo kobrovskému požáru vnedalekém Strážově. Zmiňuje se oněm nejen Kronika města Strážova,2 ale ifarní kronika.3

Podle obou zdrojů mělo jít ostrašlivý požár, při kterém lehlo popelem 78domů, včetně chlévů astodol. Jeho příčinou prý byla třiačtyřicetiletá Terezie Lasnerová, které se vzňalo na plotně při převařování máslo. Farní kronika hovoří kcelému incidentu trochu podrobněji:

Dne 12. května 1828 vyšlehl oheň vŽidovské ulici (pozdější Husova ulice) č. 45 UJouzlů.

Pisatel kroniky vpoznámce uvádí, že tam byl vychován, jde odům jeho rodičů, kteří jej vlastní od roku 1896 akterému se teď říká „UKubů“ podle jeho otce apozději bratra stejného křestního jména Jakuba Kalivody, který dům po otci nyní vlastní.

Tehdy vyhořelo celkem 78 čísel. Radnice bývala původně včísle 109. avroce 1828 vyhořela.

Další poznámka pisatele – jeho babička Marie Jirkovská, roz. Kalivodová (ročník 1843), vyprávěla, že vdomě žil žid Jouzl, který zde pálil kořalku. Něco mu vybuchlo ahned to hořelo. Byl velký vítr apřenesl oheň hned KSukům (č. p. 62) aodsud na Dolní náměstí. Atak začal Strážov hořeti ze tří stran. Pak se pisatel zmiňuje oprvním použití stříkačky zde koupené před dvěma lety Josefem Denkem.

Žid řečený Jouzl byl ve skutečnosti pan Josef Lasner, tedy manžel nešťastné paní Lasnerové. Jestli pálil kořalku, či ne, těžko říct, každopádně oheň vyšel od nich ajako na potvoru se ten den avtom okamžiku strhla nad Strážovem nevídaná bouře:

Oheň se bleskurychle šířil na všechny strany. Blesk ahrom, vichřice adéšť závodily smořem plamenů. Zatímco na jedné straně města oheň zuřil, chytalo na straně opačné…

Náměstí hořelo ze tří stran po celou noc. Vmoři plamenů aoblacích dýmu pobíhal podivočený dobytek, vkolébkách vynesených na rynk zoufale křičely děti. Ten den ulidu ,Soudným dnem‘ byl zván.4

Takže požár se ve zmiňovaném datu skutečně udál amuselo jít ootřesnou katastrofu nevídaných rozměrů. Bez zajímavosti není, že vtomto století byl skutečně Strážov snad „prokletý“, protože už vroce 1852 se situace opakuje, dále pak kronika uvádí roky 1881 a1882. Teprve vdalším století se už požáry vyskytují sporadicky. Proč? Na to jsem se zeptala pana Josefa Kodyma ze Strážova, zasloužilého hasiče aautora mnoha historicky zaměřených článků. Odpověď byla jednoduchá alogická:

Opravované domy již nebyly celodřevěné sdoškovými či šindelovými střechami, začaly se stavět zděné štíty apoužívat tvrdé krytiny. Také se začala hasiči uplatňovat lepší hasební technika atito byli již lépe organizováni.

Ztoho vyplývá, že za mohutnost požárů té doby nemohla (jen) čarodějnice, ale spíše celodřevěná zástavba ashoda špatných okolností. Co je ale zajímavé – Terezie Lasnerová, která požár způsobila, se od té doby propadla do země. Nalézám jen strohé zápisy ojejí existenci:

Lasner Josef zvaný „Jouzl“ (1772) aTherez (Terezie) nar. 1785. Žid – zemědělec! Hospodaří na pozemcích většinou najatých, 11 dětí. Uněho vyšel obrovský požár vroce 1828.5

Židovské matriky oTerezii Lasnerové mlčí, jako by ani neexistovala. Ze zápisu matriky zemřelých vyplývá, že Josef Lasner zemřel 26. září 1861 vdomě č. p. 45 (tedy ten samý dům, odkud vyšel požár) na tuberkulózu – vté době je už veden jako vdovec. Zemědělství, řemeslu nebo vojenství se vté době mohli věnovat druho- avícerození Židé, kteří tím získali právo na ženitbu. (Ženit se podle židovských pravidel směli jen prvorození.) Byl to prý takový pokus rakouské vlády přimět Židy, aby se věnovali iněčemu jinému než jen obchodu. Dá se tedy předpokládat, že to byl ipřípad Josefa Lasnera, pravděpodobně tedy již několikátého potomka téhož rodu, asnad proto není jeho manželka zmíněna ani na jeho náhrobním kameni (mimochodem, zde je jeho úmrtí datováno orok později než vmatrice).

Co se stalo po osudném požáru? Byla skutečně ukamenována nějaká žena? Vzhledem kpostoji tehdejšího obyvatelstva kŽidům bychom mohli spekulovat otom, že legenda očarodějnici se možná opírá oskutečné události.

Druhý den po požáru, tedy 13. května 1828, vydává Krajský úřad vKlatovech oběžník č. 4186 sněmeckým provoláním ku pomoci pohořelým. Píše, že při požáru byly okradeny tři rodiny – ale ani slovem nezmiňuje, jak byl potrestán viník požáru. Pakliže by došlo klynči viníka, tedy Terezie Lasnerové, oněmž by ale neexistoval žádný záznam, pravděpodobně by to zavdalo příčinu ke vzniku legendy očarodějnici. Problémem však je, že se otéto legendě nevědělo ani vroce 1945. To víme znezpochybnitelného zdroje, tedy přímo od rodiny Pangerlových.

III

ČARODĚJNICE

… čarodějnici zchatrče vyhnali, obstoupili ji aspílali jí, ať se vrátí zpátky do Perkrajchenštajnu…

Perkrajchenštajn bude pravděpodobně počeštělý název pro Kašperské Hory – staročesky zvané Pergreichenssteinské Hory (později Bergreichenstein nebo Reichenstein). Můžeme se tedy právem domnívat, že čarodějnice pocházela právě odsud. Podle legendy sem měla přijít teprve nedávno. Obsadit takový dům někde vlese, navíc jako osamělá stará žena, nebylo přece jen tak. Stejně jako ukamenování, ani takováto věc by se jistě vté době neobešla bez povšimnutí. Navíc by zcela nepochybně celou událost řešil soud. Jenomže dobový tisk ikroniky mlčí. Nepřímou zprávu nám podává jen Kronika města Strážov:

Písemných památek upomínajících na činnost hrdelního soudu ve Strážově se nám nedochovalo žádných. Staly se obětí katastrofálních požárů, které ve Strážově 1828 a1857 zuřily.

Nezbylo tedy než prověřit matriky zemřelých zroku, kdy měla zemřít idomnělá čarodějnice – ato pro jistotu rovnou ze všech okolních obcí. Hledala jsem ženy starší čtyřiceti let. Avšak ani v Christlhofu, ani v Hynkovicích, ani v jiné z okolních obcí (Chřepice, Bradné, Brtí, Božtěšice, Lukavice, Krotějov, Viteň, Opálka, Kozí) nebylo v daném roce zaznamenáno žádné úmrtí ženy nad čtyřicet let. Přesto se otajemné ženě rozepisují dnešní média. Některá hovoří opoměrně nedávném zjevení čarodějnice jistému turistovi zPlzně, který ji vmístě spatřil coby starou babku kořenářku. Aměstská legenda neboli „urban legend“ je na světě!

Avíte, kde leželo ono stavení? Osm kilometrů odsud. Tedy jen kousek od Pohádky…

IV

HISTORIE STATKU
AZÁHADA RODU PANGERLŮ

ZAČÁTEK PŘÍBĚHU STAVENÍ

–Dům č. p. 36/st. p. 195 – obytné stavení. Dnes č. p. 1481.

KONEC PŘÍBĚHU STAVENÍ

V

PROKLETÍ DNES

DOPADY KLETBY ASOUČASNOST

ZAJÍMAVOST

OSOBNÍ NÁVŠTĚVA – TÚRA