Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vítězslav Hrčka & Ladislav Větvička

HELMUT
Přiběh opravdoveho člověka

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7536. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Ilustrace na obálku Václav Ráž – MARVIL
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
Formát ePub Štěpán Böhm
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna PBtisk, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Text © Vítězslav Hrčka, Ladislav Větvička, 2020
Ilustrace © Václav Ráž, 2020

Kniha neprošla jazykovou korekturou z důvodu zachování ostravského dialektu.

ISBN 978-80-271-1489-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-1488-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-1016-2 (print)

Upozorněni!

Tato kniha může obsahovat citáty, vyjádření či fakta, ze kterých se slabším jedincům může udělat nevolno. Autoři ani nakladatel nemají zodpovědnost za stavy, které si nerozumný čtenář může způsobit čtením této knihy.

Přiběhy v teto knize popsane se opravdu staly, i když ne vždy v dane časove poslupnosti a ne nutně konkretnim postavam teto knihy. Jmena akteru byla z duvodu uchovani soukromi změněna. Jednotlive postavy su fiktyvni a neskryva se za nimi žadna konkretni osoba. Pokud byste se v některych přibězich, či postavach poznavali, je to tim, že každy z nas ma v sobě kusek Helmuta…

Kniha neni vhodna pro děcka, neni navodem hodnym k nasledovani a obsahuje slova, kera v některych regijonach republiky možu působit drsně. Použity jazyk je realnym odrazem komunykace na Ostravsku. Jak znamo, na Ostravsku neegzystuju sprosta slova. Na Ostravsku su enem citově zabarvena citoslovce použivana ke zdurazněni vyznamu sdělovaneho obsahu.

Předmluva

Tak sem raz seděl v porubske knajpě Čarodějky a přisednul si ku mně synek, kereho sem od viděni znal, jako muzikanta sem si ho pamatoval z nejruznějšich pankovych seskupeni přelomu osumdesatych a devadesatych roku, ale nikdy buch nesvedl naše kroky tak, abyzme se bliž poznali. Mezi ostravsku partyju měl přezdivku Hrbol a kolovaly o něm neuvěřitelne zkazky, kere vysoce navyšovaly jeho hodnotu na andrgraundove ostravske sceně.

„Zdar Ladik, ja sem Hrbol. Napišeme spolu knižku. Co na to řikaš?“

Ještě nikdy sem z nikym nepsal, bo nemam rad, když mi do mojeho psani kdosik mluvi. Nejraději pišu sam v přiliš hlučne samotě jakesik zapadle vesnicke knajpy, kde mě nikdo nezna, nikdo do mě nerype, nepta se co robim, nemusim nikomu ukazovat jakesik fotky a možu se sustředit na to, co pišu.

„V žadnem připadě, zapomeň na to,“ povidam mu.

A jak sem prohlasil, tak se aji stalo. Od počatku ledna zme se začali schazat v ostravske restauraci s neostravskym nazvem Sparta a začali zme davat do kupy přiběh, kery zme oba prožili v Ostravě, byť každy na jinem jejim koncu, v jinych knajpach, s jinu partyju a při piti jinych patoku, kere ostravští synci přelomu osumdesatych a devadesatych roku leli do svojich nevzdělatelnych hlav.

Jedine napoje, kere nam byly společne, bylo pivo a svařeny jabčak s alpu zvany jihomoravskými vinaři odborně Alpsky riesling.

Alpsky riesling zme diky zvyšenemu přisunu peněz neměli potřebu vařit už skoro čtvrt stoleti. U piva zme zustali.

Doba, o kere pišeme, byl nadherna aji smutna zaroveň. Cosik nenaviděneho mizelo, cosik noveho vznikalo, pro jedny to byla doba obrovskych přiležitosti, jini ve viru udalosti zmizeli.

A tak zme to chtěli zanest aji do stranek teto knižky, kera je o člověkovi, kery v te době s nama žil, pil a pak zmizel. Bo mladi, narozeni v obdobi, kdy v Moskvě nastupil Gorbačov a system se začal drolit, si přelom osumdesatych a devadesatych roku nepamatuju a věři tym blabolum dnešni mutykulturni uderky, kera tvrdi, že se jednalo o mafiansky režim bez kontroly, keremu chyběl pravni ramec.

Neni temu tak. Aspoň na urovni, keru zme se rozhodli popsat. Byla to nadherna doba, kdy aktyvni lidi realizovali svoje napady, podnikali, cestovali a plnili si svoje sny.

Pokud vam Helmutuv přiběh vybudi usměv na pysku, vytlači slzu z oka anebo vas přinuti vzpomenut si na mista a přiběhy, překryte vice jak čtvrt stoletim naslednych udalosti, pak tato knižka splni svuj učel.

Ladislav Větvička a Vítězslav Hrčka

Sepsane v porubske knajpě Sparta

Mrtvola, keru svět neviděl

„Ty vole, on je snad tuhy…“ nevěřicně hleděl Dejv na černě oramovany papir, kery držel v ruce.

„Kdo?“ hleděl sem na něho jak na cypa.

„Helmut…“ hlesnul a pomalu slabikoval z parte.

Bližil se Sylvester devadesat dva, na zemi byl bily rozšmatlany maglajz, kery se nechtěl roztopit ani zmrznut, typicka směs polske soli a ostravskeho černeho sněha. Seděli zme s Dejvem na kobercu mojeho kvartyra v Porubě na Lenince, čuměli na vzdalenu Lysu horu a bylo nam fajně.

Helmuta zme už hezkych par tydnu neviděli. Ale nepřipadalo nam na tym nic zvlaštniho. Raz za čas od něho pošťačka přinesla pivni tacek s jakymsik vzkazem a chtěla po nas prachy. To byl tenkrat taky zvyk. Jak byl kdosik z partyje na vyletě v cizim městě, tuž v knajpě zebral pivni tacek, načmaral na něho jakysik vzkaz, přidal adresu a hodil to do poštovni schranky. Od Helmuta par takych tacku došlo, z ruznych měst.

Ozval se zvonek.

„To bude pošťačka, ta hydra mě budi vždycky v jedenact“ oznamil sem Dejvovi. „Asi zas chce prachy za pivni tacek,“ zavrčel sem.

„Dobře, nevyskakuj hned, nepruď, seď, zajdu ju uklidnit, ať si nekaziš počatek dňa,“ prohlasil Dejv a seběhnul dule ku dveřam.

„Ty vole, on je snad tuhy…“ nevěřicně hleděl Dejv na černě oramovany papir, kery držel v ruce.

„Kdo?“ hleděl sem na něho jak na cypa.

„Helmut…“ hlesnul a pomalu slabikoval z parte.

„…po kratke, těžke nemoci… zarmoucena rodina… kremace proběhla na přani rodiny bez obřadu… “

Nic konkretniho tam napsane nebylo. Ani kaj byl pohřeb, ani v kere zemi, ani co se stalo, ani jestli nam cosik odkazal či co…

„Ty vole, věřiš temu? Vždyť nikdo nikdy neviděl jeho pohřeb, kdo vi, jestli egzystuje jeho hrob! Chapeš to? On, kery tisicum lidi navykladal neuvěřitelne historky, z nichž ty nejneuvěřitelnějši se opravdu staly, nam fčil chce namluvit, že je mrtvy?“ rozjimal Dejv.

Kuřil, odpaloval jednu od druhe a kyval nesuhlasně hlavu: „Ne, nevěřim. Nevěřim temu ani na sekundu. To přece neni možne. Taky člověk přece nemože umřet!“

Zrobil sem par kroku ku knihovně a zamyšleně vytahnul Bukowskeho. Bankovky byly na svem mistě.

„Posluchej, Dejve, když je Helmut fakt mrtvy, odkud jeho rodina vzala moju adresu, když tu nikdo z nich v životě nebyl?“

„Vidiš, kura, to mě nenapadlo…“ povida zamyšleně Dejv.

Nalel sem každemu pořadny hrnek ferneta.

„Tak na Argentynu!“

„Na Argentynu!“ odpověděl Dejv.

„A ať teho onkela brzo najde!“

Poruba (německy Hannersdorf), par roku před Helmutovym narozenim.

Ještě v roce 1948 tady byly pole, louky, les. Počátek padesátých let 20. století znamenal zlom. Záměrem tehdejších úřadů bylo vybudovat zde nové centrum Ostravy, která se stávala průmyslovým centrem Československa. Pozemky rozkládající se severně od původní vesnice Poruba byly vybrány zejména na zkonfiskovaných polích hraběte Wilczeka a nuceně vykoupených polích porubských rolníků. Dalšími faktory pro výběr pozemků bylo, že se jedná o oblast mimo poddolování, a že převládají jihozápadní větry, díky čemuž byly veškeré exhaláty z továren odnášeny na opačnou stranu. V roce 1951 začala výstavba nového sídliště Poruba. V roce 1957 se Poruba stala součástí města Ostravy.

Vpravo nahoře od Obluka, postaveneho v pudorysu srpu a kladiva, se rozklada oblast Dělnicka. Poznate ju podle unyfikovanych baraku.

O pětadvacet roku dřiv…

Helmut byl šťastny člověk. Enem si nejsem uplně jisty, že o tym věděl.

Narodil se ve žhavem letě roku šedesat sedum v prajzkych Ludgeřovicach. Lidi okolo byli vlastně tež šťastni, když se na to podivame z dnešniho uhla pohledu. Ale tenkrat o tym tež nevěděli. A tak se tvařili otraveně a nadavali na zkurvene horko leta šedesateho sedmeho. Netušili, že nasledujici leto bude vic jak horke. Ale to je v zemich Koruny česke už taky zvyk. Nadavame na to, co je okolo nas, přestože si nežijeme zle a vubec nejsme schopni odhadnut, jake hruzy se na nas ženu. Kdosik by řekl – no a co? Však tež nezme žadni jasnovidci ani prognostyci, ni?

A tak valciři, Helmutovi susedi, valili každe rano z Ludgeřovic na Novu huť, kera tenkrat nesla jmeno Klementa Gottwalda, nemanželskeho parchanta jakesik posluhovačky z Vyškova. A každe odpoledne, po osmi hodinach stravenych u rozžhavenych kokil a ingotu nasedali do rozžhavenych, dřevěnych tramvajek číslo 1, kere spojovaly Přivoz s Hlučinem.

Ani valciři ale tenkrat netušili, že leto nasledujiciho roka bude ještě žhavějši. Kdo by to tež tušil?

Na truně pražskeho hradu posedaval bolševicky prezident Antonin Novotny, zvany lidově Tony. Lidi na něho nadavali, ale Tony se tvařil, že mu to nevadi a všecko je v pořadku. Tony netušil, že ve svojem křesle už dluho sedět nebude. Lidi zas netušili, že neuplyne dluho a budu na Tonyho v dobrem vzpominat.

To už tak na světě chodi. Lidi vždycky nadavaju na to, co maju, nevaži si teho, a až se situace zhorši, pak vzpominaju na to, jak jim bylo fajně. To už tak na světě chodi. I na Prajzke. Prajzka neni vyjimka.

A pravě do take situace, do rozžhaveneho leta roku 1967 se bohatym prajzkym rodičum narodil maly Helmutek. Pro pořadek je třeba uvest, že okolni situace mu byla ukradena, horke leto mu nebylo nepřijemne, problemy taty s mamu neřešil a problemy valciřu nebo stareho Novotneho už vubec ne. Šťastny to člověk.

Ale narozene děcko nic neřeši, tuž se nedivte, že bylo šťastne. Čim miň totiž člověk vi, tym vic je obvykle šťastnějši.

Stare ruske přislovi řika – „Čim miň viš, tym vic dožiješ.“

„Nespravedlnost na Hlučinsku – Das Unrecht am Hultschiner Ländchen.“ Tak to vnimali Němci z Pruska a tak to vnimala aji většina Prajzaku, nahle se na koncu první světove ocitnuli v jakemsikČeskoslovensku. Bylo to však enem dočasne. Nespravedlnost byla napravena už za dvacet roku. V roce 1938 se vratilo Hlučinsko k Řiši jako Altreich. I to se ukazalo jako dočasne, každopádně tym Prajzaci ziskali tu čest služit ve Wehrmachtu. O štyry roky později toho mnozi u Stalingradu litovali…

Prajzka

Prajzka je zvlaštni oblast. Jako sučast Slezska patřila po staleti do svazku zemi Koruny česke. Na rozdil od zbytku Slezska, kere bylo obyvane lidma, keři spolu od německe Ostkolonisation (poněmčeni Slovanu mezi 9.-14. stoletim) mluvili německy, na Prajzke žili lidi českeho puvodu. Neni divu, že se spolu bavili česky. To už tak u českych lidi chodi.

Jenže přišel rok 1742 a Slezsko se zalibilo pruskemu kralovi Fridrichovi druhemu. Zebral třicet tisic chlopu a Slezsko obsadil. Naše děvuchy na videňskem dvoře Marie s Terezii se sice snažily vzdorovat, ale moc platne jim to nebylo. Slezsko bylo prohrane. Fridrich si ale nepřivlastnil enem německy mluvici oblasti, ale aji oblast mezi Opavu a Hlučinem, kaj žili naši synci mluvici česky.

Dalšich stosedumdesat roku se nic zvlaštniho nedělo, Prusko nevěnovalo tomuto regionu žadnu zvlaštni pozornost a mistni sedlaci prosperovali. Osm generaci našich synku se doma učilo česky, ale ve školach a na uřadach mluvili německy. Vznikla tak zvlaštni hatmatilka, směs němčiny a češtiny liznute lašsku dyjalektyku, zvana prajzačtina. A oblast obyvana lidma, keři použivali tento srandovni jazyk, byla nazyvana Prajzka. Lidem, keři tu byli pod prusku spravu, se dneska řika Prajzaci. To da rozum, ni, bo to pochaza z německeho slova Preussen.

Čemu se o tym bavime? Bo to je duležite pro pochopeni prostředi, v kerem Helmut vyrostl, jeho vztahu k penězum, okolnimu svetu, nazoru na onkela Adolfa a tak podobně. K temu se ještě dostaneme. Klidnych sto sedumdesat roku prosperity pod spravu Pruska totiž končilo a uzemi Prajzke mělo čekat turbulentni obdobi dvacateho stoleti.

Po skončeni prvni světove valky si totiž uzemi Prajzka obratně přivlastnilo Československo. Neda se řict, že by z teho byli obyvatele Prajzke přiliš nadšeni. Ale co narobite? Historia se nepta lidi postiženych rozhodnutim mirovych konferenci, jestli by si nahodu nepřali patřit jinam. Tak to na světě nechodi. Na světě plati pravo silnějšiho.

Československo ovšem přiliš dluho silnějši nebylo. V susedstvi vyrostla jina sila. A tak se asi nemožeme divit, že na podzim osumatřicateho roka si Hitler uzemi Prajzka vzal zase zpatky do Řiše. Ovšem na rozdil od sudetskych oblasti rozhodnul, že oblast Prajzke nebude patřit k Sudetam a přičlenil Prajzku k takzvanemu Altrajchu – stare řiši.

Vypada to jako nepodstatny detail. Pro synky na Prajzke to ovšem naraz byla otazka života a smrti. Čechy z Protektorata totiž onkel Adolf nechtěl ve Wehrmachtu ani vidět. Dobře si pamatoval, jaky rozkladny vliv měli češti vojaci v armadě Rakuska-Uherska. To ovšem neplatilo pro Čechy z Altrajchu. Ti byli po sto sedumdesati rokach považovani za Čechy přerobene na Němce a jako obyvatele Alt Reichu automaticky rukovali do Wehrmachta. A to byl pruser. Aspoň tak to tenkrat synkum, keři museli navliknut německy mundur, připadalo. Ani se jim nedivim. Kosti mnoha z nich dodneška leži kajsik mezi Donem a Volhu, na Volyni nebo u Stalingrada. Vyhody služby u Wehrmachta se ovšem měly projevit později.

Jak znamo, nic na světě neni černobile a všecko zle byva aji k něčemu dobre. Když onkel Adolf spolu s kravařsku fenku Blondi a blonďatu Evu spolkli kyanid, přemyšlali Beneš s Gottwaldem, co maju zrobit ze synkama z Prajzke. Odsunut je pryč tajak sudetske Němce nechtěli, bo přece jenom – byli to naši synci a mluvili česky. Na druhu stranu ovšem bojovali proti bolševikovi! Ale co tež mohl borak chlop robit, když mu přišel povolavak do Wehrmachta a musel bojovat za tu špatnu stranu?

Aji když, kdo vi? Každy vojak si mysli, že bojuje za tu spravnu stranu. Ale spravna strana se určuje až po valce. A co je spravna strana a co ne, co je pravda a co už se nehodi, o tym rozhoduje vitěz.

Ať už to bylo u Stalingrada jakkoliv, Beneš s Gottwaldem teho měli asi moc, a tak Prajzaky odsunut zapomněli. A pahorkatina mezi Opavu a Hlučinem, včetně Ludgeřovic, se zase stala sučasti Československa, včetně chlopu, keři měli a mnozi do dneška maju kajsik na pudě tajně zahrabanu šedivu unyformu Wehrmachta.

A tak chlopi, keři přežili vychodni taženi a vratili se dodom ze všema rukama aji nohama, zase po valce začali jezdit na šichtu do vitkovickych huti a do ostravskych šachet. Dluho byli ostatnim pro smich. Pro svuj dyjalekt, pro svoje německe jmena, pro to, že spolu s Adolfem prohrali valku. Ja, to sem vam ještě neřekl, že na Prajzke si lidi davaju německa jmena, co? Proto se tam každy druhy jmenuje Herbert Prohaska, Siegried Nowak nebo Gertruda Sedlakowa. Aspoň vidite, jak byzme v tom našem životnim prostoru dopadli, kdyby to onkel Adolf vyhral.

Ale onkel to prohral a tak byli Prajzaci ze svojima jmenama a svoju prajzku dyjalektyku Ostravakum enem tak pro smich. Ale smich posměvačky brzo přešel. Němec se vždycky choval uctivě k vojakum, keři služili v jeho prospěch. A tak Prajzaci, keři bojovali v uniformach Wehrmachta, začali dostavat vysluhu za roky stravene v německe armadě. A za zraněni. A dostavali ju v tvrde měně, v zapadoevropske marce. A protože bolševicke Československo valuty potřebovalo, nebranilo se temu, enem si nechavalo tvrdu měnu pro sebe a vyplacalo Prajzakum jejich podily v tuzexovych bonach.

A chlopum, keři se Prajzakum smali, sklaplo. Za stosedumdesat roku pod Prusama a za tych par roku pod Německem se navic Prajzaci nejenom, že naučili německy jazyk, ale naučili se tež aji německemu pořadku a šetrnosti. Okolni Češi zpoza řeku Opavicu, keři žili pod Rakuskem, to sice hanlivě nazyvali německym ordnungem a lakomstvim, to ale Prajzakum nevadilo. Važili si sveho puvodu a sve hystorie. A bo byli lakomi, teda sorry, šetrni, tak se ani unyforem Wehrmachtu nezbavili, naopak je uskladnili na huře, bo co kdyby se raz mohly hodit? Aji vercajk, vidličky a nože, misky s hakovym křižem, všecko, co si přinesli z polniho taženi dodom, všecko se stalo sučasti domacnosti nebo garderoby. Přirozeně, že chlopi byli podezřivani aji z teho, že ani zbraně nevratili armadě a všecko si přinesli dodom na Prajzku.

Diky takym podezřenim samozřejmě dochazalo k nejruznějšim pitoresknim scenam, kdy lidi z Prajzke byli terčem posměchu. Že se pitomci žijici v okolnich dědinach smali Prajzakum, že zalevaju zahradky motorovym olejem, aby jim nezrezavěly zakopane zbraně, to bylo na dennim pořadku, temu se nikdo nedivil.

Ale dochazalo samozřejmě k neuvěřitelnym scenam přimo v prajzkem prostředi! Rozmanitost a rozdilne zkušenosti lidu byly take, že v jedne rodině museli spolu fungovat chlopi, keři zanechali ruku nebo nohu u Charkova, a druzi, keři měli to „štěsti“ a v te době nemuseli narukovat na vychodni frontu, bo třeba byli krypli nevhodni pro polni taženi a tak. Tuž z tych pak po bolševickem převratu robili rude šefy v ČSM, pak SSM a pak jim davali stranicke ukoly v KSČ. Bo takych, keři nebyli ve Wehrmachtu, nebylo moc, proto byli vyhledavani. Nehodilo se, aby šefem mistni organyzace KSČ byl chlop, kery střilal Rusy u Sevastopola a navic na vlastni oči viděl ten bolševicky raj.

Moja kamoška z Kosmütz (dnes Kozmice), měla jedneho stryka, kery byl uvědoměly narodni socialista a po angažma na Ukrajině dostaval bony, druhy stryk by uvědoměly komunysta, bo ho za valky do Wehrmachtu nechtěli, bo byl maly a neduživy, ale po valce pro nedostatek kadru ho tlačili do všeckych funkci, takže byl rudy snad aji na řiti.

A pak to dopadalo tak, že na rodinnych oslavach musela koncem osumdesatek kamoška recitovat uvědoměle basničky, kere ju učil onkel Dietrich. Však to ještě všeci znate ty žvasty… „pro koho Lenin žil?… pro mir a pro štěsti… fčil tichym spankem spi, na Rudem naměsti…“

A do teho druhy onkel Heinz strčil děvuše pět bonu do kapsičky u fěrtocha, mrknul na ňu spikleneckym usměvem a kamoška se uklonila a spustila: „…kdo to tu leze… kdo to tu zvraca… to sudruh Lenin se ze schuze vraca…“

No ostudy jak cyp, rodina byla schopna se kvuliva temu pobit, chudak děvucha ruda, dva onkeli se temu ale smali, věděli, že su oběti politickych boju v jejich regionu, kere si sice nikdy nepřali, ale kere tam stejně mocnosti přenesli, ať už to mistni chtěli anebo ni. Dneska to zni srandovně, ale pro mistni lidi to prdel opravdu nebyla. A do takeho prostředi, plneho boži lasky a politycke tolerance, pruskeho ordnungu a prajzacke šetrnosti, se v městečku v Ludgeřovice, do bohate, prajzke rodiny, narodil dvaadvacet roku po druhe valce maly synek. Jak už je to na Prajzke zvykem, dali mu německe jmeno.

A tak se zrodil Helmut.

Pohled na Černu luku. Už vite, proč se ji řika černa? Helmut často sledoval, jak z šachet, oceláren, železaren a strojiren každe odpoledne ve 14:00 vychazaly desetitisice hladovych a žíznivých haviřu, hutniku a dělniku.

Na jazyku prach z valcovni, fusakle smrděly po osmi hodinach v butach s celodřevěnu podražku, kera jedina dokazala izolovat rozžhavenu podlahu, ruky rozedřene od zbijaka nebo krompača. Pysky měli špinave, haviři černe vička z uhelneho prachu, kery ani na deset razu nešel umyt. Dokažete se představit, jaky maras to muselo robit na pajšlu, když na pysku ta mazlava čerň dokazala odolavat aji solvině?

Cesta těchto otroku socialistycke prace směřovala po každe šichtě do nejbližši hospody. Robilo se na kolotoč, takže mnohe hospody, kere fungovaly non stop, zaživaly tento koloryt rano v šest, odpoledne ve dvě a večer v deset. Ale vlna, kera přichazala ve dvě, byla nejsilnějši. Prvni hospoda, kde dorazila vlna žiznivych jak tsunami, byl Kulturni dum Hlubina.

Ostravska vlna

Ostrava na přelomu osumdesatych adevadesatych roku byla zajimavym mistem.

Nezbyvalo, než si ho založit. Ale to bylo fakt až po převratu. Na to mame času dost.

Poďme po pořadě.