Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gayle Forman

Znovu já / LEAVE ME

Z anglického originálu Leave Me, vydaného nakladatelstvím Algonquin Books v roce 2016, přeložila Kateřina Elisová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Obálka Jakub Karman, Art007
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2017 jako svou 6731. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7

Tisk CPI Moravia Books

Copyright © 2016 by Gayle Forman
Translation © Kateřina Elisová, 2017
© Grada Publishing, a. s., 2017

ISBN 978-80-271-9973-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9809-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0149-8 (print)

Tato kniha je fikcí. I když – jako v každé beletrii – jsou literární postřehy a poznatky založené na zkušenostech, všechna jména, postavy, místa a události jsou buď výplodem autorčiny fantazie, nebo jsou zcela fiktivní.

Pro Willu a Denbele

New York City

1

Když dostala Maribeth Kleinová infarkt, pracovala přesčas, protože čekala na odsouhlasení finální korektury prosincového vydání.

První dvě píchnutí připomínala spíš slabost než bolest, takže ji hned nenapadlo, že se jedná o srdce. Myslela si, že se jedná o problém se zažíváním z porce mastné číny, kterou snědla před hodinou u svého stolu. Myslela si, že jde o úzkost, kterou v ní vyvolal dlouhý seznam věcí, které musí zítra zařídit. Myslela si, že je rozčílená kvůli rozhovoru, jenž vedla se svým manželem Jasonem, který si, když mu před chvílí volala, právě užíval taneční večírek s Oscarem a Liv nehledě na to, že si Earl Jablonski, soused pod nimi, bude stěžovat. A také nehledě na to, že když jsou dvojčata vzhůru po osmé, zvyšuje se šance, že se jedno z nich v noci vzbudí (a ji samozřejmě také).

Ale srdce ji nenapadlo. Je jí čtyřiačtyřicet. Je unavená a pořád musí myslet na daně. Ale ukažte jí pracující matku, která na tom není stejně. Kromě toho Maribeth Kleinová patří k tomu typu žen, které když slyší dusot kopyt, nepomyslí na koně, nedejbůh na zebry. Napadne ji, že někdo pustil moc hlasitě televizi.

Takže když na sebe začalo Maribethino srdce upozorňovat, vytáhla ze zásuvky lahvičku léku na zažívání a trochu upila. A přitom se dívala směrem k Elizabethiným dveřím a toužebně si přála, aby byly otevřené. Jenomže dveře, za nimiž Elizabeth spolu s Jacqueline, kreativní ředitelkou Frapu, debatovala o tom, jestli stáhnout nebo nechat obálku, kterou zdobila známá mladá herečka, jejíž sexuální hrátky se objevily na internetu, zůstávaly zavřené.

O hodinu později bylo rozhodnuto, poslední korektury byly odsouhlaseny a odeslány do tiskárny. Než Maribeth odešla z kanceláře, zastavila se u Elizabeth, aby se s ní rozloučila, čehož ihned litovala. Nejen proto, že Elizabeth konečně zaznamenala, kolik je hodin, a podotkla, jak unaveně Maribeth vypadá. Nabídla jí voucher na odvoz taxíkem domů, což byl projev dobré vůle, kvůli němuž se Maribeth cítila trapně. I když ne tak trapně, aby ho odmítla. Litovala hlavně proto, že Elizabeth s Jacqueline probíraly plány na večeři a zmlkly, jakmile se Maribeth objevila v kanceláři. Jako kdyby se vnucovala na party, na kterou ji nikdo nezval.

Doma pak padla do postele a spala neklidně až do chvíle, kdy ji vzbudil Oscar roztahující se na posteli vedle ní. Jason už byl pryč. A i když se cítila ještě hůř než večer předtím, nějak se jí podařilo vstát z postele. Cítila se vyčerpaně a zvedal se jí žaludek, ale předpokládala, že to způsobil špatný spánek a čína. A taky jí trnula čelist, což si ale nedokázala nijak vysvětlit. Až později se dozvěděla, že tohle všechno jsou vlastně příznaky infarktu. Podařilo se jí obléknout Liv a Oscara a dovést je deset bloků do školky BrightStart, kde manévrovala uličkou mezi ostatními matkami, které si ji měřily s chladnou blahosklonností, což si vysvětlovala tím, že děti vodí jen v pátek. Ostatní dny s nimi chodil Jason (za což ho brightstartské matky zahrnovaly obdivem), takže Maribeth mohla sedět za svým stolem v práci dost brzy, aby mohla v půl páté odcházet.

„Zkrácená pracovní doba,“ slibovala jí Elizabeth. „Volné pátky.“ To bylo před dvěma lety, když se Elizabeth stala šéfredaktorkou Frapu, nového (a velkoryse financovaného) life-stylového časopisu plného celebrit. Použila tahle krásná a naleštěná jablíčka, když lákala Maribeth do práce. No, vlastně tohle a také vysoký plat, který s Jasonem potřebovali, aby mohli dvojčatům zaplatit školku, o jejímž školném Jason žertoval, že je „přemrštěné na druhou“. Tehdy Maribeth pracovala na volné noze z domova, ale nedostávala pravidelný plat. Co se týče Jasonovy práce v hudebním archivu, výdaje na školné by spolkly polovinu jeho ročního příjmu. Měli dědictví po Maribethině otci, ale i když bylo štědré, pokrylo by jen jeden školní rok. A co kdyby nedostali místo ve veřejné školce (pravděpodobnost ještě těžší, než se dostat na Harvard, jak jim někteří tvrdili)? Opravdu potřebovali peníze.

Pravda ale byla taková, že i kdyby byla škola zadarmo, jako je zřejmě ve Francii, Maribeth měla podezření, že by tu práci vzala jen proto, aby konečně mohla pracovat po Elizabethině boku.

Kratší pracovní den se změnil na osmihodinový. A v době uzávěrky byl ještě mnohem delší. A volné pátky byly její nejnabitější dny z celého týdne. A práce po Elizabethině boku také nevypadala tak, jak si představovala. Vlastně tak nevypadalo vůbec nic, snad kromě školky. Byla přesně tak drahá, jak předpokládali.

Seděli v kroužku a Maribeth otevřela knížku, kterou na dnešní čtení Liv pečlivě vybírala – Lilyina fialová kabelka. Zamrkala, protože slova po stránce tančila. Ráno, když do záchodu zvracela už jen žaludeční šťávy, navrhla svojí dceři, že by asi měla čtení odložit až na příští pátek, což u Liv vyvolalo záchvat. „Jenže ty do školy nikdy nejdeš,“ kvílela dcera. „Nemůžeš porušit slib!“

Podařilo se jí přečíst celou knihu, i když z Livina zamračeného výrazu soudila, že její výkon byl dost nevýrazný. Když čtenářský kroužek skončil, rozloučila se s dvojčaty a autobusem dojela deset bloků zpátky domů. Místo toho, aby se vrátila do postele, po čemž zoufale toužila, zkontrolovala e-mailovou poštu. První z mnoha zpráv byla od Finouly, Elizabethiny asistentky, která napsala na soukromou i pracovní adresu a prosila ji, jestli by nemohla zeditovat přiložený článek. Další zprávou v přijaté poště byl seznam neodkladných věcí, který si včera večer sama poslala z práce. Obsahoval dvanáct položek. Třináct, když přičte článek od Finouly, který jí právě poslala. I když se v podstatě snažila vyhnout tomu, aby něco odkládala – když to udělala, její seznamy metastázovaly –, v hlavě celý den protřepala a roztřídila. Co nemůže odsunout (preventivní gynekologická prohlídka, účetní, schůzka s Andreou), co může odsunout (zatelefonovat Oscarovu logopedovi, čistírna, pošta, prohlídka auta) a co by mohla přesunout na Jasona, kterému zavolala do práce.

„Ahoj, to jsem já,“ řekla. „Myslíš, že bys dneska večer zvládnul uvařit večeři?“

„Jestli se ti nechce vařit, tak si něco objednáme.“

„To nejde. Dneska je potlach rodičů s dvojčaty. A je u nás,“ připomněla mu. Protože i když to bylo napsané v kalendáři, i když mu o tom říkala na začátku týdne, a dokonce i když se potlach konal každý druhý měsíc už víc než čtyři roky, stále pro něj byl překvapením. „A mně není moc dobře,“ dodala.

„Tak to zruš,“ navrhl.

Věděla, že to řekne. Jason vždycky rád volil tu nejsnazší cestu. Ale potlach se zrušil jen jedinkrát před dvěma lety, těsně po hurikánu Sundy. Ano, věděla, že to není Jasonova věc. Ke skupině se připojila, když dvojčatům bylo šest týdnů a ona byla ze všeho k zbláznění vyčerpaná a cítila se během všech těch dní, kdy byla jen s dětmi, neuvěřitelně osaměle. A ano, někteří rodiče jsou vážně otravní (jako třeba Adrienne, která mění dietní omezení pro Clementine a Mo podle toho, co si právě přečte v Timesech – žádné mléčné výrobky, žádný lepek, a teď je to paleo strava). Ale jsou to její první přátelé z řad rodičů. I když je možná neměla ráda úplně všechny, byli to její druzi ve zbrani.

„Je mi hrozně,“ řekla Jasonovi. „A už je pozdě to odvolat.“

„Dneska je tady blázinec,“ odtušil Jason. „Než se celá databáze bude převádět do modernější verze, musíme přetahat desetitisíce souborů.“

Maribeth si představila svět, ve kterém by jí den zvaný „blázinec“ poskytl výmluvu, aby se mohla vyhnout starostem o večeři. „Nemohl bys prostě něco uvařit? Prosím.“ Neříkej mi, ať objednám pizzu, říkala si v duchu Maribeth a srdce se jí sevřelo – i když ne ze stresu, jak si myslela, ale z nedostatku krve procházející zúženou koronární artérií. Neříkej mi, ať objednám pizzu.

Jason si povzdechl. „Dobře. Udělám kuře s olivami. To mají rádi všichni.“

„Děkuju.“ Byla téměř dojatá k slzám, že se jedné zodpovědnosti zbavila, a současně cítila vztek, protože vlastně pořád jen něco musela.

Trvalo jí deset minut, než došla tři bloky do kavárny, kde se měla setkat s Andreou Davisovou, bývalou kolegyní z časopisu Rule. Nejraději by schůzku zrušila, ale Andrea, která byla rozvedená a měla dvě dospívající děti, byla bez práce. Časopis zaměřený na nákupy, v němž pracovala, se položil. Stejně jako se položil Rule. Stejně jako se položila celá další řada časopisů, ve kterých pracovaly.

„Máš takové štěstí, že děláš ve Frapu a s Elizabeth,“ řekla jí Andrea nad kávou, z jejíž vůně se chtělo Maribeth zvracet. „Všude je to boj.“

Ano, Maribeth si je toho vědoma. Je to boj. A ona má štěstí.

„Od Rule jsme ušly dlouhou cestu,“ pokračovala Andrea. Pamatuješ, jak jsme po 11. září roztrhali celé vydání a kompletně ho předělali? Jak jsme všichni pracovali do noci, jak byl všude ve vzduchu cítit zápach spáleného plastu? Někdy si myslím, že to byly nejlepší dny mého života. Není to zvrácené?“

Maribeth ji chtěla ujistit, že někdy má úplně stejné pocity, ale téměř nemohla popadnout dech, takže nebyla schopná promluvit.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Andrea.

„Není mi dobře,“ připustila Maribeth. Neznala se s Andreou až tak dobře, takže bylo jednodušší říct jí pravdu. „Mám divné symptomy. Bolesti. Na prsou. Mám obavy, aby to nebylo…“ nedokázala větu dokončit.

„Srdce?“ zeptala se Andrea.

Maribeth přikývla a zmíněný orgán se jí znovu sevřel.

„Já jezdím na pohotovost aspoň jednou do roka, protože jsem přesvědčená, že mám infarkt. Bolí mě paže a všechno to ostatní.“ Andrea zakroutila hlavou. „Ale nikdy to nic není. Tedy ne, že by o nic nešlo, je to reflux. Každopádně u mě.“

„Reflux?“

Andrea přikývla. „Pálení žáhy. Vedlejší produkt té záležitosti, které se říká stres. Možná jsi o něm už slyšela?“

Samozřejmě – stres. Teď už vše dávalo větší smysl. Frap jednou přinesl profil mladé seriálové herečky, které byla ve dvaceti sedmi letech diagnostikována rakovina prsu. „Nikdy nevíte,“ řekla herečka v článku. A před dvěma týdny Maribeth volala matka a zmínila se, že šestatřicetileté dceři její přítelkyně Ellen Bermanové diagnostikovali rakovinu prsu ve čtvrtém stadiu. I když se Maribeth s Ellen Bermanovou nebo její dcerou nikdy nesetkala, hrozně ji litovala a taky ji to vyděsilo natolik, že se objednala na preventivní gynekologickou prohlídku (a taky by se měla objednat na mamograf, od narození dvojčat tam byla jen jednou). Protože ta herečka měla pravdu: Nikdy nevíte.

A Maribeth ve skutečnosti opravdu nevěděla, že právě v tu chvíli jí kvůli nedostatku kyslíku odumírá srdeční tkáň. Takže pokračovala v programu dne. Andree slíbila, že se zeptá Elizabeth, jestli nemá nějaké volné články nebo témata. Zavolala si taxík a dojela k účetnímu, kde nechala všechny potřebné papíry, aby jim mohli udělat daňové přiznání (už jednou odsunuté z dubna), které musí být hotové do příštího týdne. A pak si zastavila taxík a nechala se dovézt do centra do ordinace doktorky Crayové, protože i když se jí motala hlava a nepřála si nic jiného než se vrátit domů a padnout, se svou každoroční preventivní gynekologickou prohlídkou už měla půlroční zpoždění a nechtěla skončit jako dcera Ellen Bermanové.

A protože nevěděla, že její pocit vyčerpání je důsledkem sníženého průtoku okysličené krve tělem, řekla sestře doktorky Crayové, že se cítí fajn. A to i přesto, že jí sestra udělala základní testy a poznamenala, že má abnormálně nízký tlak a zeptala se jí, jestli by nemohla být dehydratovaná. Možná že byla. Možná je to tím. Takže si od sestry vzala kelímek s vodou.

Srdce ji vůbec nenapadlo. A zřejmě by to tak i zůstalo, kdyby se doktorka Crayová Maribeth nezeptala, jestli se cítí dobře.

Ta otázka zazněla jen pro formu. Ale doktorce Crayové, která porodila Oscara s Liv a prohlížela Maribeth velmi často, se podařilo zeptat právě v okamžiku, kdy jí kontrolovala prsa. Prsty jemně prohmatávala Maribethino levé prso, těsně nad srdcem, které ji už nebolelo, ale spíš měla pocit napětí, jako kdyby měla místo srdce buben. Ten pocit v ní vyvolal představu jejího těhotenského břicha. Takže Maribeth neměla jinou možnost než odpovědět: „No, vlastně…“

2

O dvě hodiny později Maribeth začínala panikařit.

Doktorka Crayová ji ujišťovala, že jistě o nic nejde, ale nechala ji taxíkem odvézt na nejbližší pohotovost, kam dopředu zavolala, aby dala vědět, že přijede. „Jen to zkontrolují, abyste měla jistotu,“ řekla. Jakmile dorazila do nemocnice, na zápěstí jí nasadili manžetu, připojili ji na monitory a přesunuli na oddělení kardio. Tam ji chodili pozorovat nekonečné řady lékařů, z nichž žádný nevypadal dost starý na to, aby mohl pít alkohol, natož aby se mohl věnovat medicíně.

Když jela do nemocnice, zavolala Jasonovi do práce, ale ozval se jí záznamník. Vzpomněla si, že říkal, že část dne bude mimo, takže mu zavolala na mobil. Ozvala se jí hlasová schránka. Jak typické. Byl alergický na telefonní hovory. Nenamáhala se s tím, že by nechala nějaký vzkaz. Konec konců jede v taxíku, který se docela podobá tomu, v němž se nechala odvézt z práce domů včera večer. Nezdálo se příliš přehnané myslet si, že tohle všechno za hodinu nebo dvě bude mít za sebou.

Místo toho napsala zprávu Robbie, která dvojčata hlídala od doby, kdy jim byl jeden rok, a Maribeth, která pracovala na volné noze, začala dostávat tolik práce, že si mohla ospravedlnit, že na hlídání někoho najme. Tehdy byla Robbie principálkou kreativního divadla Newyorské univerzity. Nyní už školu dokončila a byla z ní opravdová herečka s nepravidelným časovým rozvrhem. Takže Maribeth nebyla ani trochu překvapená, když jí odpověděla: Nemůžu. Pozvali mě na konkurz!!! A přidala několik emotikonů, aby zdůraznila své vzrušení. A pak připojila Omlouvám se a opět přidala několik emotikonů se smutným obličejem, aby ukázala, že je jí to líto.

Bylo už téměř půl třetí, takže dvojčatům brzy skončí školka a nemá je kdo vyzvednout. Znovu zavolala Jasonovi. A znovu se jí ozval záznamník. Tentokrát by už opravdu nemělo žádnou cenu nechávat vzkaz. Do BrightStart by se stejně nedostal včas. A na mobilu má Jason nevyzvednuté zprávy ještě z doby posledních prezidentských voleb.

Zavolala do školy. Telefon zvedla recepční, což byla mladá žena se vzhledem modelky, ale nesmírně nekompetentní a pravidelně ztrácející formuláře a šeky. Maribeth se jí zeptala, jestli by Oscar s Liv mohli odpoledne zůstat ve školce trochu déle.

„Je mi líto, ale když skončí vyučování, hlídání nenabízíme,“ řekla recepční, jako kdyby se Maribeth ptala jako nějaký náhodný volající a nezasvěcený člověk, a ne jako rodič, jehož děti do školky chodí už déle než rok.

„Já vím, ale jsem, no… Bohužel jsem se zdržela.“

„Politika BrightStart jasně říká, že děti musíte vyzvednout nejpozději do půl čtvrté,“ poznamenala recepční a nakonec připojila syknutí. Byla opravdu hrozná.

„Já znám politiku školky, ale jedná se o…“ Maribeth zaváhala. Stav nouze? To znělo, jako kdyby se nejednalo o její srdce, ale spíš o kolosální plýtvání časem. „… o nevyhnutelnou situaci. Do půl čtvrté se do školky nedostanu. A ani můj manžel nebo chůva. Vím, že učitelé tam zůstávají déle. Nemohli by si Oscar s Liv zatím hrát někde v koutě? Nedokážu si představit, že bych byla jediným rodičem, kterému se tohle někdy stalo.“ I když, kdo ví? Třeba je. Školka, která se nacházela ve čtvrti Tribeca a kde Maribeth žila už víc než dvacet let v bytě s regulovaným nájemným, se stala jedním z nejdražších směrovacích čísel v celé zemi. Někdy to vypadalo, jako kdyby i chůvy zaměstnávaly chůvy.

Recepční vyloudila nepříjemný zvuk a vyzvala Maribeth, aby počkala. O pár minut později se vrátila a oznámila jí, že jeden z rodičů se nabídl, že dvojčata vyzvedne.

„Výborně. Kdo je to?“

„Niff Spenserová.“

Niff Spenserová technicky nebyla rodičem z BrightStart. Do téhle školky chodily její dvě starší děti, ale nyní pokračovaly ve školní přípravce K12. A třetí dítě začne školku navštěvovat příští rok. Přesto ve „volném roce“ pracovala jako dobrovolnice, aby, jak sama říkala, „zůstala v obraze“. Jako kdyby se ve školce získávala nějaká technika, jak se naučit něco obzvlášť těžkého, v níž si člověk nemůže dovolit polevit.

Maribeth ji nemohla vystát.

Ale Jason nebral telefon a Robbie neměla volno. Hlavou jí blesklo, že by mohla zavolat Elizabeth, ale zdálo se to nevhodné. Spíš jako kdyby volala šéfové než přítelkyni.

Od recepční si vzala číslo na Niff a poslala jí kontakt na Jasona a ujistila ji, že dvojčata vyzvedne před večeří. Niffino číslo poslala Jasonovi a ještě připsala, že ona nemůže, tak ať všechno zkoordinuje s Niff sám. Prosím, dej vědět, že jsi zprávu dostal, napsala.

Dostal, napsal jí nazpátek.

To rozhodnutí vlastně přišlo tak nějak samo od sebe. Neřekne Jasonovi, proč sama nemohla, dokud to všechno nebude mít za sebou. A když se ukáže, že o nic nejde, možná mu to neřekne vůbec. Je velká šance, že se vůbec nezeptá.

Maribeth se podívala na snímač na prstě. Byl to snímač pulzu. Vzpomněla si, že její otec měl po prodělaném infarktu stejný. Snímače, které měla umístěné na hrudníku, ji svědily. Měla podezření, že večer se bude muset pěkně drhnout, aby všechno to lepidlo dostala pryč. „Promiňte,“ obrátila se na jednu z přítomných doktorek na pohotovosti. Byla to mladá, dobře vypadající žena, která měla na nohou drahé boty a mluvila jako moderátorka z talk show Valley Girl. „Nevíte, kdy by mě odsud mohli pustit?“

„Myslím, že vám nechali dělat další krevní obraz,“ odpověděla lékařka.

„Další? Proč? Myslela jsem si, že mám EKG v pořádku.“

„Takový je postup.“

Spíš si jen kryjí vlastní zadek nebo chtějí navýšit účet. Maribeth jednou editovala text týkající se nemocnic, které se orientují pouze na zisk.

To jí připomnělo článek, který jí poslala Finoula. Taky by mohla vyškrtnout něco ze svého seznamu. Podívala se na text do telefonu. Šlo o docela zajímavý nápad, jak celebrity využívají sociální média pro dobročinné účely. Maribeth si nejasně vzpomínala, že o podobném tématu mluvila na poradě, kde ten nápad nekompromisně smetli ze stolu. Maribeth obvykle článek přečetla a ihned viděla, kde jsou jeho slabiny ve struktuře, logice nebo slovesném rodu, a také věděla, jak si s nimi poradit. Ale tentokrát článek četla podruhé, potřetí a kvůli celému lesu nebyla schopná vidět jednotlivé stromy. Neviděla, jak by ho měla upravit.

Je to tou nemocnicí. Ta se jen stěží dá považovat za příznivé místo na práci. Potřebuje jít domů. Je téměř čas na večeři. Jason už je pravděpodobně s dětmi doma. Možná že se dokonce už začal divit, i když starosti si ještě asi nedělal. Zavřela článek a všimla si, že má několik zmeškaných hovorů z pevné linky. Zavolala a Jason zvedl sluchátko téměř okamžitě. „Maribeth,“ řekl, „kde jsi?“

Zvuk Jasonova rozvážného zvučného hlasu v ní vyvolal vzpomínky. Možná proto, že jeho hlas zněl v telefonu stejně jako v rádiu. Pořád měl tu moc vrátit ji o pětadvacet let nazpátek, kdy Maribeth v noci poslouchávala s kamarádkami z koleje jeho Demo-Gogue show a společně hádaly, kdo je ve skutečnosti (jméno, které používal v éteru, byl Jinx) a jaký asi je. „Vsadím se, že je ošklivý jako hřích,“ řekla její spolubydlící Courtney. „Žhavý hlas, odporný obličej.“ Maribeth, která pracovala v univerzitním časopise, na jeho vzhled neměla žádný názor, ale byla si jistá, že to bude nespolehlivý snob, stejně jako každý, kdo má něco společného s filmem nebo hudbou. „Měla bys s ním udělat rozhovor a zjistit to,“ vyzvala ji tenkrát Courtney.

„Kde jsi?“ zopakoval Jason. Teď už v jeho hlase slyšela podráždění. A pak slyšela i jeho důvod. Zpovzdálí k ní doléhaly hlasy dospělých a dětí. Spousty dětí.

Potlach. Dneska večer. Do prdele!

„Myslel jsem, že chceš, abych upekl kuře, ale žádné doma nemáme a všichni jsou už tady,“ řekl Jason. „Přineseš nějaké jídlo?“

„Ne. Omlouvám se. Zapomněla jsem.“

„Ty jsi zapomněla?“ Teď už Jason zněl opravdu naštvaně. Tomu vcelku rozuměla, ale i tak se jí opět sevřelo srdce. Protože ve skutečnosti – kolikrát už Jason něco nezvládl a nechal na ní, aby si s tím zmatkem nějak poradila?

„Ano, zapomněla jsem,“ odsekla. „Měla jsem v hlavě jiné věci, protože celé odpoledne trčím na pohotovosti.“

„Počkej, cože? Proč?“

„Bolelo mě na prsou, takže mě doktorka Crayová poslala na kontrolu do nemocnice,“ vysvětlila.

„Sakra, cože?“ Teď už Jasonův hlas zněl rozčileně, vážně naštvaně, ale jinak než předtím. Jako kdyby ji bránil před nějakým surovcem.

„Asi to nic není, jenom stres,“ vysvětlila a cítila se hloupě, že mu to vůbec řekla. A ještě hloupěji si připadala proto, že mu to řekla natruc. „Nechali si mě tady a už hodiny mě pozorují.“

„Proč jsi mi nezavolala?“

„Snažila jsem se, ale nezvedal jsi to. A kromě toho jsem si myslela, že touhle dobou už budu pryč.“

„Kde jsi?“

„V Rooseveltově.“

„Mám přijít?“

„Ne, máš doma spousty lidí. Jen jim řekni, že musím zůstat v práci a pak objednej pizzu. Brzy budu vědět víc.“ Pěstí si poklepala na hrudník v naději, že by tím nový nápor bolesti mohl odeznít.

„Neměl bych tam být s tebou?“

„Než se sem dostaneš, tak mě pustí. Určitě to byl jen pořádně zveličený případ pálení žáhy.“ V pozadí slyšela Oscara, který začal brečet. „Co se děje?“

„Zdá se, že si Mo vzal jeho strašidelného Loveye.“

Strašidelný Lovey byl znetvořený medvěd, bez kterého nemohl Oscar spát. „Radši by mu ho měl vrátit,“ poradila Jasonovi. „A mohla bych s ním mluvit? Nebo s Liv?“

Zatímco se Jason snažil sehnat děti, z telefonu se ozval truchlivý zvuk oznamující, že je nabitý na méně než deset procent. Za okamžik se ozval další smutný zvuk a telefon zhasl.

„Brzy budu doma,“ vykřikla. Ale už ji neslyšeli.

Později se objevil otcovsky vypadající lékař s puntíkatým motýlkem. Představil se jako doktor Sterling a řekl jí, že je kardiolog, který má právě službu. „Na jednom z vašich EKG byla abnormalita, takže jsme objednali druhé krevní testy, které tentokrát ukázaly zvýšenou hladinu troponinu,“ vysvětlil.

„Ale to první EKG bylo normální.“

„To není nic neobvyklého,“ odvětil. „Můj odhad je, že jste měla to, čemu někdy říkáme koktavý infarkt.“

„Cože?“

„Jedná se o ischemii, kterou trpíte asi posledních čtyřiadvacet hodin, což je důvod, proč jste měla ty občasné bolesti. A teď vaše krevní testy naznačují, že máte neprůchodnou jednu z artérií.“

„Ach,“ řekla Maribeth a usilovně se snažila vše pochopit. „Ach tak.“

„Takže vás pošleme do kardio-katetrizační laboratoře, kde odhalí jakékoli související ucpání věnčitých tepen. Když zjistíme místo ucpání, voperujeme tam stent.“

„A kdy přesně k tomu dojde?“

„Šupem. Jakmile vás budeme moct převézt nahoru.“

„Teď?“ Maribeth se podívala na hodiny. Bylo po sedmé. „Je pátek večer.“

„Chtěla jste jít tancovat?“ Lékaře vlastní vtip pobavil.

„Ne. Jen mě napadlo, jestli byste mi tu věc, ten stent, nemohli voperovat příští týden?“

„Nemohli. Potřebujeme to udělat dřív, než vzniknou další škody.“

Škody. Nelíbilo se jí, co slyší. „Dobře. Jak dlouho to bude trvat. Chci tím říct, kdy můžu čekat, že se odsud dostanu?“

„Moje milá, vždycky tolik spěcháte?“ zeptal se lékař. Znovu se zasmál, ale tentokrát v jeho smíchu zazněl nevyřčený vzkaz: Už chápu, jak jsi se dostala až sem.

Jenže právě v tuhle chvíli dvanáct čtyřletých dětí šíleně vyvádí v jejím bytě. Někdo po nich bude muset uklidit, někdo bude muset najít slané pečivo ve tvaru rybiček, které Mo pokaždé schová ve skříni, někdo bude muset zlikvidovat použité plínky, protože Tashi je vždycky vyhodí do odpadkového koše v kuchyni (Ellery pořád kaká jen do pampersek). Někdo bude muset zajistit, že spíž v kuchyni bude plná ingrediencí na čokoládové palačinky, které mívají v sobotu ráno.

A to je jen o dnešku. V následujících dnech někdo bude muset dovést děti na hodiny baletu, na hodiny fotbalu, k logopedovi, na společné hraní s ostatními dětmi, na narozeninové oslavy. Někdo s nimi bude muset obstarat nákup kostýmů na Halloween, někdo s nimi půjde k doktorovi, až je přepadne chřipka, nebo k zubaři. Někdo musí naplánovat, co budou jíst, platit účty, dohlížet, aby výdaje nepřevyšovaly příjmy. Někdo tohle všechno musí zařídit, i když mu stále přibývá nová a nová práce.

Maribeth si povzdechla. „Mám plný byt čtyřletých dětí a dost nabitý víkend.“

Pozorně se na ni vcelku dlouho díval a přitom se mračil. Maribeth mu pohled oplácela. Nelíbil se jí ještě předtím, než řekl: „Uvědomujete si, že jste měla infarkt?“

Použila telefon na sesterně a zavolala Jasonovi. Znovu se jí ozvala hlasová schránka. Vysvětlila Jasonovi, jak nejklidněji mohla, co se děje – testy, že tady zůstane přes noc, možná přes víkend. Slovo infarkt nevyslovila ani jednou. Nepřinutila se k tomu. Ani k tomu, aby přiznala, že se bojí. „Prosím, stav se tady, jakmile to půjde,“ řekla do jeho hlasové schránky.

Během čekání vyplňovala vstupní formuláře. Svým způsobem to byla uklidňující činnost, možná proto, že byla tak známá. Stejné papíry vyplňovala před tím, než šla rodit císařským řezem, nebo když Oscarovi operovali ušní trubice. Jméno, adresa, číslo pojistky, sociální pojištění. A ještě jednou. Bylo na tom něco uklidňujícího, jakoby zenového. Až do chvíle, kdy se dostala k rodinné historii. Nikdy nevěděla, jak má tuhle část vyplnit. Když jí bylo osm, dozvěděla se, že je adoptovaná. Ale tenkrát to prostě byla jen další identifikační informace – bydlela na Maple Street. Jezdila na modrém kole značky Schwinn. Ve třetí třídě uměla ze všech nejlíp hláskovat. Byla adoptovaná. Téhle informaci nikdy nevěnovala příliš velký prostor, dokud se sama nesnažila otěhotnět. V tu chvíli vyvstala spousta otázek, na které neuměla odpovědět – Má v rodině nějaké portugalské předky? Židovské? Cajunské? Trpěl někdo Downovým syndromem? Rozštěpem patra? Huntingtonovou chorobou? Objevuje se v rodinné historii neplodnost? No, na tuhle poslední otázku měla spolehlivou odpověď, přinejmenším co se týče její biologické matky. Ale všechno ostatní byla záhada.

A pak se narodily děti a záhada se stala ještě větší. Oscar byl kopií svého otce. Měl stejně oříškové oči a stejně ustupující bradu. Ale Liv měla už v šestnácti měsících dlouhé blonďaté vlasy a zelené oči mandlového tvaru. A divoké, někdy až diktátorské chování, o kterém Jason žertoval a říkal, že je předzvěstí budoucího vůdce – Sheryl Sandbergové, nebo dokonce Hillary Clintonové. „Jsi si jistá, že ti nedali cizí oplodněná vajíčka?“ vtipkovala nejedna osoba.

Ten vtip ale bodal. Protože Maribeth nevěděla, po kom má Liv vlasy jako princezna nebo ty zelené oči, o pronikavém pohledu nemluvě. Když se dívala na genetickou hádanku, kterou před ni položila její dcera, Maribeth sice necítila přímo smutek, ale jistý osten lítosti ano. Ale neměla čas se tím zabývat. Kvůli dvojčatům.

Nechala formulář prázdný.

Jason vrazil dovnitř před desátou. „Ach, Lois,“ řekl a oživil tak starou přezdívku, kterou nepoužíval už léta. Z čehož Maribeth poznala, že se jedná o první příznak toho, že se bojí i Jason. Navzájem se znali déle než půl života, a i přes desetiletou pauzu dokázali najít Achillovu patu toho druhého. Kromě toho Maribeth věděla, že když ji hospitalizovali v nemocnici, Jason je z toho dost vyvedený z míry. Šílel i před tím, než porodila císařským řezem. Později se jí sice přiznal, že víc než samotný zákrok ho děsily noční můry, které měl a ve kterých zemřela při porodu.

„Ahoj, Jasei,“ odpověděla tiše. Chtěla mu říct Miluju tě nebo Děkuju, že jsi přišel, ale myslela si, že kdyby to udělala, začala by asi brečet. Takže se zeptala, kde jsou děti.

„Jsou s Earlem.“

Střihla si kámen, nůžky, papír a vztek ubil jakýkoli sentiment. „S Jablonskim? Děláš si srandu?“

„Bylo pozdě.“

„Takže jsi je nechal s naším misantropickým sousedem, co je pravděpodobně i alkoholik? Přidal jsi i ceduli, na které stálo ‚Můžeš mě obtěžovat‘?“

„Ale jdi. Earl je možná nabručený, ale není to zlý člověk.“

„Bože, Jasone. Proč je k sobě nevzali Wilsonovi?“ Wilsonovi byli jedna z rodin, která chodila na potlach a bydlela blízko nich.

„Nenapadlo mě to,“ odpověděl Jason. „Děti byly unavené, tak jsem poprosil Earla, aby k nám přišel. Můžu zkusit zavolat Wilsonovým, ale asi už spí.“

„Zapomeň na to.“

Jason se posadil na okraj postele. „Jak se cítíš?“

„Dobře. Už bych to chtěla mít za sebou.“ Odmlčela se. „Možná bys mohl poprosit Wilsonovy, aby si je k sobě vzali zítra. Liv a Tess spolu chodí na balet.“

„Správně, balet.“

„A Oscar má fotbal.“

„My to zvládneme.“

„Jak? Na dvou místech najednou? Potřebuješ někoho, kdo ti s tím pomůže.“

„Dobře, zavolám Wilsonovým.“ Jason vytáhl telefon.

„Teď ne. Už je pozdě. Prostě jim ráno pošli textovku nebo mail nebo jim zavolej.“

Přikývl. „A co neděle?“

V neděli měli naplánovanou narozeninovou oslavu. A pak si měla jít Liv hrát s dalšími dětmi a Oscar měl hodinu s logopedem. Nechtěla o tom všem teď přemýšlet. „Nevím, Jasone.“

„Mohli bychom je na víkend poslat k Lauren.“ Lauren byla Jasonova mladší sestřička, která bydlela kousek od Bostonu se svým manželem a čtyřmi dětmi.

„A jak je tam dovezeš? A nazpátek?“

„Mohl bych Lauren poprosit, aby si pro ně přijela. Ví, co se děje.“

„Ty jsi jí to řekl?“

„Jo. Volal jsem jí, když jsem jel taxíkem. Byla s tátou, když dostal infarkt.“ Jasonův otec Elliott dostal infarkt, když mu bylo přes sedmdesát. To se ale už předpokládá, že se vám taková věc může stát. „Tak co si o tom myslíš? Lauren?“

Maribeth si položila hlavu do dlaní. Logistika rodinných víkendů jí obvykle dávala zažít pocit, že je dispečerkou letového provozu, ale právě teď nedokázala udržet letadla ve vzduchu. „Nevím. Nemohl bys mě z toho prostě vynechat? Dokud to nebude za mnou?“

Jason kolem ní rukama naznačil silové pole. „Teď jsi v bublině.“

Vešla sestra a zřízenec s pojízdnými nosítky. „Chtěla byste mírná sedativa?“ zeptala se sestra.

„Dala bych přednost něčemu silnějšímu,“ zažertovala Maribeth s kamennou tváří.

Když ji připravovali na převoz, Jason jí stisknul ruku a řekl, aby se nebála, že všechno bude v pořádku. Což říkával vždycky. Maribeth tomu nikdy nevěřila, i když oceňovala, že jeho sentiment je vlastně nevyřčený optimismus. Svým způsobem vyrovnával její sklon – jak Jason říkal – očekávat, že vždycky přijde nějaká pohroma.

Tentokrát mu chtěla věřit. Hrozně moc. Ale když se k ní Jason naklonil a dal jí pusu na čelo, cítila, že se chvěje. Takže se musela sama sebe ptát, jestli tomu věří on.

Ale pak zabrala sedativa a všechno najednou bylo hezké a tiché. Slyšela, jak Jason říká: „Miluju tě.“ Odpověděla, že ho taky miluje. Nebo si aspoň myslela, že odpověděla. Možná si to jen představovala.

V kardio-katetrizační laboratoři vládla bezstarostná a slavnostní nálada, která se hodí pro pátek jedenáct hodin večer. Radiologové a sestry laškovali a Maribeth je pozorovala přes omamnou mlhu. Cítila tlak, když ji zavedli katétr, ale necítila, jak se sune až k jejímu srdci. Když se uvolnilo barvivo, cítila teplo a zvláštní pocit, který nebyl úplně nepříjemný.

„Maribeth, mohla byste zakašlat?“ požádal ji někdo.

Zakašlala.

„Výborně.“

Pak něco cítila, což bylo divné, protože jí přeci řekli, že by v tuhle chvíli neměla cítit vůbec nic.

„Co se děje?“ slyšela, jak se někdo ptá.

„Klesá jí tlak,“ zněla odpověď.

Nálada se změnila stejně rychle, jako když mrak zakryje letní slunce. Všechno se stalo strašně rychle. Sborem se rozezněly alarmy, uvědomovala si trhavé pohyby. Na obličej jí nasadili masku. V posledním momentu předtím, než se všechno ponořilo do tmy, Maribeth napadlo – víc s pocitem úcty než se strachem –, jak snadno člověk o všechno může přijít.

3

Otevřela oči. Nemohla dýchat. Až na to, že dýchala. Ale měla pocit, jako kdyby nemohla dýchat.

Zamrkala. Skrz jasné světlo neviděla. Co se děje? A odkud přichází ten hluk? Všechno to pípání a syčení?

Ostré světlo jí svítilo do tváře. Zamrkala. Pokusila se promluvit, ale nedokázala to.

Zdá se jí to?

Neměla pocit, jako kdyby se jí to zdálo. Byla jí zima. Nechal snad někdo zapnutou klimatizaci? Proč je klimatizace zapnutá? Nemyslela si, že je léto.

Znovu se probudila. To ostré světlo nezmizelo.

Pořád nemohla mluvit.

Je mrtvá?

Doufala, že nezemřela, protože se cítila příšerně.

Možná že tohle je peklo.

Nemyslela si, že by věřila na peklo.

Svědila ji tvář. Bolela ji čelist. Nejasně si začínala uvědomovat pulzující bolest v celé noze. V levé noze. Ne, v pravé. Byla zmatená. Byla jí zima.

Ale měla něco v hrdle. Jakmile zaregistrovala tento cizí předmět, začala se dávit.

Nějaká žena se nad ní sklonila. Tmavá pokožka, bystré oči. Pohladila Maribeth po čele. „To je ventilátor. Dýchá za vás. Uvolněte se a nesnažte se mu odporovat.“

Ventilátor? Měla nějakou nehodu? A kde jsou dvojčata? Začala panikařit. Snažila se dýchat, ale nešlo to. Znovu se začala dávit. A pak se opět ponořila do tmy.

Někdo volal její jméno. Ten hlas znala. Jason. Byl to Jason.

Úleva.

Pokusila se vyslovit jeho jméno.

Nepodařilo se jí to.

„Sestro! Otevřela oči. Je vzhůru.“

Jason. Úleva.

„Dusí se. Můžete jí dát něco na uklidnění?“ zeptal se.

Ne! Nedávejte mi nic na uklidnění, říkala si Maribeth v duchu. Vše bylo v mlze. Musí zůstat tady. Nechce být někde mimo.

„Jen něco málo,“ odpověděla sestra. „Potřebujeme, aby zůstala vzhůru, abychom ji mohli odpojit od ventilátoru. Bude se cítit mnohem pohodlněji, jakmile odstraníme dýchací trubici. Takže, Maribeth, jestli to ještě chvíli vydržíte, váš chirurg by tady měl být za chvíli.“

Chirurg? O co tady jde? Podívala se na Jasona, ale ten ji nepochopil.

Podívala se na sestru.

„Provedli vám akutní bypass,“ řekla jí sestra.

Slova k ní pronikla, ale jejich význam ne.

„Angioplastika se nepodařila,“ vysvětlil Jason. „Protrhla se ti artérie, takže tě museli rychle operovat.“

„Můžete mi říct stupeň bolesti?“ zeptala se sestra a ukázala Maribeth stupnici od jedné do deseti, kdy na jedničce byla šťastná tvář a na desítce velmi smutná.

Bolest nebyla v žádném ohledu taková, jakou kdy předtím zažila. Byla komplexní, a přesto tak nějak vzdálená. Nedokázala ji ohodnotit.

„Dejme tomu stupeň pět,“ řekla sestra.

Maribeth cítila, jak jí do ruky proniká něco teplého. A pak už necítila vůbec nic.

Znovu se probudila. Nakláněl se nad ní neznámý lékař. „Dobré ráno, teď vám odstraníme tu trubici,“ řekl.

Postel se zvedla, a než si Maribeth uvědomila, co se děje, lékař jí nařídil, aby zhluboka vydechla. Pokusila se o to, ale měla pocit, jako kdyby zapomněla, jak se dýchá.

„Na tři,“ řekl lékař. „Jedna, dva…“

Bylo to, jako kdyby zvracela ve zpomaleném záběru. Ve stejném okamžiku, kdy trubice vyklouzla ven, se začala dusit a dávit. Dala si ruce před ústa, aby zachytila zvratky, ale nic nevyzvracela.

„Máte prázdný žaludek, díkybohu,“ řekl lékař. Uchopil další trubici, tentokrát tu, která jí vedla z nosu.

Maribeth se sesula do polštářů. Sestry kolem ní měly naspěch. Jedna sestra jí podala sklenici s vodou a brčkem, aby se mohla napít. Lékař zatím studoval její záznamy.

„Kde je? Můj? Lékař?“ zeptala se Maribeth skřehotavým hlasem.

„Kde je můj manžel?“ zasípala.

Sláva!

„Cože?“