Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. PaedDr. Mgr. Eva Zacharová, Ph.D.

Vysoká škola zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety, Bratislava

Ostravská univerzita v Ostravě, Lékařská fakulta, Ostrava-Zábřeh

ZDRAVOTNICKÁ PSYCHOLOGIE – TEORIE A PRAKTICKÁ CVIČENÍ

2., aktualizované a doplněné vydání

Recenzentky:

Doc. PhDr. Miroslava Kyasová, Ph.D.

Doc. PhDr. Dagmar Mastiliaková, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017

Cover Photo © allphoto, 2017

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 6515. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 264

1. vydání, Praha 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Pdf s pracovními listy z části PRAKTICKÁ CVIČENÍ je volně ke stažení na http://www.grada.cz

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

Doporučení a pracovní postupy v této knize byly autorem ověřeny, přesto nelze za ně převzít odpovědnost. Autor ani nakladatelství neručí za jakékoliv věcné, osobní ani majetkové škody.

ISBN 978-80-271-9675-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-9674-6 (pdf)

ISBN 978-80-271-0155-9 (print)

Předmluva

Předložená monografie je určena studentům nelékařských zdravotnických oborů a sestrám v klinické praxi pro poznání, pochopení a porozumění psychickému stavu nemocného. Obsahuje základní tematiku, se kterou se setkávají při studiu psychologie nemocného, ošetřovatelství a také v klinické praxi. Jedná se o druhé, doplněné a rozšířené vydání, jež je vhodné k využití jak v oborech psychologie a pedagogiky, tak ošetřovatelství.

Skutečnost, že psychologické znalosti jsou neodmyslitelnou stránkou jakékoli práce zdravotníka, není třeba dnes už vůbec zdůrazňovat. Různorodost pracovních činností vystavuje zdravotníka neustálé konfrontaci vlastního jednání s jednáním druhých lidí, nutí jej zamýšlet se nad vlastními povahovými rysy, nad svým vztahem k sociálnímu okolí a nad svými životními hodnotami.

Hlubší pochopení obecných zákonitostí lidské psychiky je základním stavebním kamenem, na němž lze budovat systém poznatků psychologie ve zdravotnictví.

Určujícím momentem rozhodujícím o kvalitě práce sestry je především nemocný člověk. Osobnost nemocného by měla být respektována v celé komplexnosti, tj. s ohledem na jeho bio-psycho-sociální a spirituální potřeby a problémy, které mu nemoc přináší.

Proto vedle vztahu zdravotník a pacient, jenž spoluurčuje výsledky diagnosticko-terapeutické činnosti, je v textu věnována pozornost subjektivitě nemocného, jeho potřebám, postojům, chování, ale i prožívání nemoci jako svízelné situace. Akcentována je osobnost zdravotnického pracovníka, psychologie vzájemného vztahu mezi zdravotníkem a pacientem i přístup k nemocným podle specifik onemocnění. Pozornost je zaměřena na prožívání bolesti, strachu a úzkosti v průběhu nemoci. Samostatnou částí je dorozumívání mezi zdravotníkem a pacientem s akcentem na důležitost rozhovoru v každodenní ošetřovatelské péči.

Monografie je uspořádaná tak, aby čtenáře motivovala k psychologickému myšlení a samostatné tvorbě praktických postupů v konkrétních případech. Snahou je předložit studujícím soubor poznatků, jež jim pomohou při zvládání jejich náročné profese, usnadní jim orientaci v mezilidských vztazích, v poznání druhých i sebe sama.

První část obsahuje teoretická východiska pro studenty i sestry a pomůže k orientaci v problematice psychologie nemocného.

Druhá část obsahuje cvičení navazující na část teoretickou. Tato cvičení slouží k tréninku získaných znalostí, dovedností a k utváření vlastních postojů ke studované problematice.

Cílem publikace je předložit text tak, aby čtenáře vedl k samostatné úvaze a vlastní aplikaci na úseku odborné činnosti ve zdravotnické praxi. Jednotlivé ucelené kapitoly jsou doplněny kontrolními otázkami a úkoly. Studující si tak může průběžně ověřovat znalost získaných poznatků a o problémech hlouběji přemýšlet.

Přeji všem čtenářům, aby jim text pomohl prohloubit psychologické poznatky a usnadnil jim orientaci v mezilidských vztazích i ve vlastním sebepoznání.

autorka

Teoretická část

1Zdravotnická psychologie

1.1 Vymezení pojmu

Cíl

Po prostudování kapitoly byste měli být schopni:

■Objasnit pojmy klinická psychologie, zdravotnická psychologie, psychologie péče o nemocného, psychologie zdravotnické činnosti.

■Vysvětlit, na co se konkrétně zaměřuje psychologie zdravotnické činnosti.

■Specifikovat, jaké místo zaujímá zdravotnická psychologie v systému vědy.

■Definovat pojmy zdraví a nemoc podle Světové zdravotnické organizace.

■Vysvětlit, proč má pojem zdraví a nemoc bio-psycho-sociálně-spirituální základ.

Klíčová slova

psychologie nemoci, zdravotnická psychologie, klinická psychologie, péče o nemocného, psychologie zdravotnické činnosti, zdraví, nemoc

Průvodce

Psychologie zdraví (zdravotní či zdravotnická psychologie) je aplikovaná psychologická disciplína, kterou využívají odborníci na celém světě. Jedná se o obor, jemuž jde v první řadě o poznání psychologických faktorů, které hrají svoji roli jak ve zdraví, tak v nemoci.

Hlubší pochopení obecných zákonitostí lidské psychiky je základním stavebním kamenem, na němž lze budovat systém poznatků psychologie ve zdravotnictví.

Ve vztahu zdravotník a pacient, jenž spoluurčuje výsledky diagnosticko-terapeutické činnosti, je věnována pozornost subjektivitě nemocného, jeho potřebám, postojům, chování, ale i prožívání nemoci jako svízelné situace a psychologii vzájemného vztahu mezi zdravotníkem a nemocným.

Snahou učebnice je předložit učební text tak, aby vedl vás, studenty této problematiky, k samostatné úvaze o vlastní aplikaci na úseku odborné činnosti ve zdravotnické praxi.

Ve zdravotnictví se psychologie může uplatnit ve všech oblastech klinické medicíny jako obor, který teoreticky rozvíjí poznání pacienta, ale hlavně aplikuje systém svých poznatků a metod na léčbu nemocných, prevenci a adaptaci, na poradenskou a edukační činnost, přípravu a další vzdělávání zdravotnických pracovníků na různých úsecích práce.

Psychologie nemoci, nemocného a zdravotnické činnosti plní ve vztahu k moderním koncepcím ošetřovatelství úlohu významného, úzce spolupracujícího oboru. Psychologie je zdrojem důležitých podnětů pro kvalitní práci zdravotníků i jejich kvalifikovaný, přemýšlivý a účinný způsob práce s pacienty. Uznání psychologické složky práce zdravotníka souvisí s pojetím komplexního přístupu k nemocnému. Z tohoto pojetí, dnes už všeobecně uznávaného, vyplývá, že v péči o nemocného se nelze bez psychologie obejít. V minulosti sloužily lékařům a zdravotnickým pracovníkům k jejich práci poznatky z oblasti klinické psychologie, které byly v teoretické části uplatňovány v lékařské a částečně i zdravotnické psychologii. Nové poznatky vědy a výzkumu – jak na úseku medicíny, tak ošetřovatelství – orientují pozornost odborníků na oblast zdravotnické psychologie.

Klinická psychologie

■Je obor, který se specializuje na diagnostiku, léčení a společenské přizpůsobení osob s relativně závažnými psychickými potížemi a poruchami. Klinická psychologie se podílí na vytváření taxonomie duševních poruch a poruch chování, na základě kterých je možné stanovit diagnózu (Plháková, 2004, s. 29).

■Realizuje aplikaci psychologických poznatků v klinické praxi (Křivohlavý, 2001, s. 24).

■Je vědeckou disciplínou aplikované psychologie. Řeší psychologické problémy, jež přináší klinická praxe – nemoc, její léčba, adaptační a osobnostní těžkosti (Kondáš, 1980, s. 15).

■Je samostatným vědním oborem, jehož předmětem je duševní život člověka v bio-psycho-sociálních souvislostech v kontinuu zdraví–nemoc (Růžička a kol. in Baštecká, Goldmann, 2001, s. 21).

■Vymezuje se jako speciální odvětví psychologie, které zkoumá nemocného člověka vzhledem k potřebám diagnózy, léčby a prevence (Kondáš, 1980, s. 14).

Zdravotnická psychologie

■Jde o oblast klinické psychologie přispívající svými poznatky k zefektivnění terapeutického procesu (Greisinger, Jobánková, 1990, s. 122).

■Je to skutečná oblast psychologie péče o nemocného: osud a bytí nemocného v jeho léčebném prostředí (Hárdi, 1972, s. 16).

■Aplikovaná psychologická disciplína, která zkoumá psychologické faktory nemoci a zdraví, tedy psychologie aplikovaná ve zdravotnictví (Náhunek, Bouchal, 1979 in Křivohlavý, 2001, s. 24).

Psychologie zdraví

■Speciální psychologická vědní disciplína, která se zabývá rolí psychických faktorů při udržování dobrého zdravotního stavu, prevencí nemocí, zvládáním negativních zdravotních stavů, poskytováním psychologické pomoci pacientům v průběhu uzdravování a při vyrovnávání se s chronickými nemocemi (Schwarzer, 1992 in Křivohlavý, 2001, s. 24).

■Je dílčí oblastí obecné psychologie, která se věnuje porozumění psychologickým vlivům na zdraví i nemoc a psychologickým vlivům a momentům působícím na zdravotní politiku i zdravotní zásahy a opatření (Taylor, 1995, s. 728).

■Je tou větví obecné psychologie, jež se zabývá individuálním chováním člověka a životními styly, které mají vliv na jeho tělesné zdraví (Brannon, Feist, 1997, s. 14).

■Zkoumá, jak se určité typické způsoby chování, myšlení a cítění vztahují k tělesné a psychické kondici. Zabývá se tedy diagnózou, léčením a prevencí různých onemocnění, zkoumá a podporuje zásady zdravého způsobu života (Plháková, 2004, s. 30).

Zdravotnický pracovník v léčebném procesu je v určitém vztahu k pacientovi, ke zdravotnické práci a k sobě samotnému. Hodnota tohoto vztahu není bezvýznamná. Poznatky ze zdravotnické psychologie se v praxi mohou uplatňovat kvalifikovaně, a především systematicky. Zdravotnický pracovník by měl mít vědomosti z různých oblastí psychologie, aby je mohl uplatňovat v každodenní zdravotnické činnosti.

Hárdi (1972, s. 16) charakterizuje psychologii péče o nemocného jako praktické (zčásti uplatňované) vědecké odvětví, jež se v oblasti terapeutické a ošetřovatelské činnosti zabývá psychologickými vlivy působícími na nemocného, jakož i problémy chování podmíněného četnými možnými situacemi; ohniskem je přitom vztah mezi nemocným a léčebným prostředím, mezi lékařem a pacientem, mezi nemocným a zdravotní sestrou, přesněji mezi lékařem, zdravotní sestrou a pacientem.

Uplatnění psychologie v lékařských vědách bylo umožněno jednak prudkým rozvojem medicínských oborů a samotné psychologie, jednak zásadními změnami ve struktuře společnosti a novým pojetím péče o člověka.

Zdravotnická psychologie, někdy také označovaná jako psychologie zdravotnické činnosti, musí přihlížet jak ke speciální psychologické a sociálně-psychologické problematice jednotlivých úseků zdravotnické činnosti a jednotlivých lékařských oborů, tak k obecným otázkám, které jsou společné pro medicínu a zdravotnickou činnost jako celek.

Z toho, co bylo dosud uvedeno, vyplývá, že psychologie zdravotnické činnosti je speciální aplikovanou oblastí psychologie s vyhraněnou oblastí zkoumání, vymezenou aplikační sférou a s nároky vypracovat si vlastní metodologické prostředky ke studiu své tematiky (Hárdi, 1972, s. 17). Zaměřuje se zejména na oblasti terapeutické a ošetřovatelské péče i ostatních úkonů spojených s diagnostickými a terapeutickými procedurami; studuje osobnostní a psychosociální předpoklady nemoci a léčebných zákroků, vztah mezi zdravotníkem a pacientem, jakož i vztahy mezi pacienty a zdravotníky navzájem.

Oblasti výzkumu zdravotnické psychologie

■vliv nemoci na psychiku nemocného

■vliv psychiky na průběh onemocnění

■adaptace nemocného na nemoc

■možnosti prevence psychosomatických a somatopsychických onemocnění

■možnosti edukace nemocných lidí

■možnosti psychologického poradenství nemocným lidem

■vzájemné působení pacienta a zdravotníka

■osobnost zdravotníka

■profesionální role zdravotníka

Psychologie ve zdravotnictví je zdrojem důležitých podnětů pro kvalitní práci všech členů zdravotnického týmu, zejména pro jejich kvalifikovaný, přemýšlivý a účinný způsob práce v rámci komplexního, celostního přístupu k nemocnému člověku.

Studium psychologické problematiky umožňuje zdravotníkovi prohloubit dosavadní zkušenosti a osvojit si psychologický způsob myšlení a jednání. Psychologii zdravotnické činnosti můžeme rozdělit na dvě oblasti:

■Všeobecná část – zabývá se základními pojmy zdraví a nemoci, osobností nemocného, bio-psycho-sociálním přístupem k nemoci a nemocnému, změnami v chování a prožívání během nemoci, reakcí na nemoc, vztahem mezi zdravotníkem a pacientem, prožíváním bolesti, pocity strachu a úzkosti, problematikou svízelných životních situací.

■Speciální část – všímá si různých odvětví lékařské vědy ve vztahu k psychice nemocného člověka. Snaží se objasnit psychologické souvislosti nemoci ve vybraných oborech zdravotnické činnosti. Jedná se např. o přístup k nemocnému dítěti, psychologické problémy u nemocného člověka v interní medicíně, uplatnění psychologie v chirurgii, traumatologii, v gynekologii a porodnictví, zvláštnosti v přístupu k jedincům s mentálním, smyslovým a tělesným defektem a v neposlední řadě také o psychologickou problematiku stáří, umírání a smrti.

Kontrolní otázky

1.Jaké místo má psychologie při realizaci koncepce ošetřovatelské péče?

2.V čem mohou být znalosti ze zdravotnické psychologie užitečné v každodenní práci zdravotníků?

2Zdraví a nemoc

Cíl a klíčová slova – viz kapitola 1

Definování zdraví a nemoci je složitý a multidimenzionální problém. Někteří autoři se dokonce domnívají, že je nelze jednoznačně vymezit.

Zdraví představuje v lidské společnosti tradičně jednu z nejvýznamnějších hodnot, uznávanou prakticky ve všech dobách a všech kulturách. Zdraví a nemoc jsou obvykle chápány jako dvě ostře odlišné kvality, které jsou v přísné opozici.

Aby se lidé mohli plně realizovat, potřebují být zdraví. Zdraví je tedy podstatným předpokladem pro naši spokojenost a naplněním životních tužeb. Zdraví je chápáno jako důležitý prostředek k dosažení cíle, i když naše cíle mohou být velmi rozdílné. David Seedhouse (in Křivohlavý, 2001, s. 30) podává čtyři různé náhledy na pojem zdraví.

Lékař

■Pojmem „zdraví“ rozumí nepřítomnost nemoci či úrazu.

Sociolog

■Pojmem „zdravý člověk“ rozumí člověka, který je schopen dobře fungovat ve všech jemu příslušných sociálních rolích.

Humanista

■Slovy „zdravý člověk“ označuje takového člověka, který je schopen pozitivně se vyrovnávat s životními úkoly, jež se před ním naskytnou.

Idealista

■Pod pojmem „zdravý člověk“ si představuje člověka, kterému je dobře – tělesně, duševně, duchovně i sociálně.

V poslední době se při výkladu kategorie zdraví a nemoci upíná pozornost teoretiků na závažný aspekt, a to na aktivní úlohu individua ve vztahu prostředí a lidského organismu. Bez ohledu na to, zda jde o podnět fyzikální, biologický či psychický, záleží především na „individuální identitě“, která je pramenem určitého chování, určité schopnosti „kontroly nad sebou samými“, a tím se stává i zdrojem určité odpovědi na daný podnět (Bártlová, 2005, s. 23).

Převedení tohoto pojetí zdraví do praxe by se mělo projevit v podobě prosazování aktivní úlohy každého jedince, zejména v oblasti prevence a podpory jeho zdraví. Společenské vědy stejně jako současná medicína přijaly již v roce 1977 nové lékařské paradigma – Engelův bio-psycho-sociální model člověka, který předpokládá, že všechny tělesné a psychické nemoci v sobě zahrnují biologické, psychické a sociální prvky, jimž musíme věnovat pozornost, chceme-li, aby náš zásah byl účinný.

Čtvrt století po Engelovi začínáme jeho paradigma člověka a nemoci obohacovat o spirituální složku: Víme, že jak zdraví, tak nemoc se může projevit ve všech čtyřech oblastech. Známe poruchy na úrovni těla a jáství i vztahů a smyslu. Člověka pojímáme jako jednotu bio-psycho-sociálně-spirituální, která prožívá, myslí, jedná (Baštecká, Goldmann, 2001, s. 15–16).

2.1Zdraví

V průběhu staletí se pojetí zdraví měnilo. I dnes, ve 21. století, se setkáváme s velice pestrým pojetím zdraví. Může být vnímáno úzce v souvislosti se zdravím těla, tedy fyzickým stavem člověka, jako zboží v oblasti komerčního pojetí nebo také jako genetický předpoklad, který se v průběhu života mnohými vlivy mění.

Křivohlavý (2001, s. 40) definuje vztah zdraví a kvalitu zdraví s ohledem na spokojenost daného člověka s dosahováním cílů určujících směřování jeho života. Zdraví je celkový (tělesný, psychický, sociální a duchovní) stav člověka, který mu umožňuje dosahovat optimální kvality života a není překážkou obdobnému snažení druhých lidí.

Zdraví není kategorií výlučně medicínskou, ale široce humánní. Je podmíněno především tím, do jaké míry jedinci dokážou upevnit, ochránit a podílet se na rozvoji svého vlastního zdraví a jakou oporu najdou v celé společnosti.

S pojmem a definováním zdraví jsou úzce spojené i teorie zdraví. Teorie jsou potřebné pro porozumění a pochopení věci. Umožňují skutečnosti lépe pochopit a smysluplně řídit praxi. Nejrozšířenější teorie zdraví:

■Považují zdraví za ideální stav člověka, jemuž je dobře (wellness).

■Chápou zdraví jako normální dobré fungování (fitness).

■Dívají se na zdraví jako na zboží.

■Chápou zdraví jako určitý druh síly (Křivohlavý, 2001, s. 33).

Velmi rozšířené pojetí zdraví člověka vychází z definice, která je od roku 1947 obsažena v ústavě Světové zdravotnické organizace (WHO): „Zdraví je stav úplné tělesné, duševní a sociální pohody, ne pouze nepřítomnost nemoci nebo vady“ (Vokurka, Hugo, 1994, s. 358). Tato definice pokládá lidské zdraví za relativně složitý systém, v němž subsystémy fyzický, psychický a sociální tvoří společný, se svým okolím existenčně spjatý dynamický celek. Přes různé kritické výhrady je třeba na této definici a z ní odvozených teorií zdraví člověka kladně hodnotit skutečnost, že zdraví je zde vymezováno třemi navzájem rovnocennými složkami, a to tělesnou, duševní a sociální. Definici WHO činí tak užitečnou skutečnost, že tyto tři analyticky oddělitelné oblasti spojuje v reálné existenci propojený, strukturovaný a dynamický systém (Bártlová, 2005, s. 21). S pomocí těchto tří rovin se pojem zdraví člověka s konečnou platností vymanil z tradičního biologizujícího pojetí, které v medicíně v minulosti hluboce zakořenilo. Vymezení zdraví člověka se vztahuje na jedince neoddělitelně spjatého se sociálním prostředím.

Nemoc je z tohoto hlediska poruchou systému člověk–prostředí. Je to potenciální schopnost organismu vyrovnat se v průběhu života s určitými nároky prostředí, v němž člověk žije.

V posledních desetiletích je přijímán názor, že nemoc má stejně jako zdraví mnohofaktorový bio-psycho-sociální základ.

Nejen jednotlivé faktory životního prostředí, ale především jejich vzájemná interakce s lidským organismem a způsobem života člověka vyvolávají nemoci nebo přispívají k jejich rozvoji.

V roce 1984 WHO zveřejnila upravenou definici zdraví:

„Zdraví je stav, který na jedné straně umožňuje jednotlivcům i skupinám lidí poznat vlastní cíle a uspokojovat potřeby a na druhé straně reagovat na změny a vyrovnávat se se svým prostředím. Zdraví se tedy chápe jako zdroj každodenního života a ne jako cíl života.“ Jde o pozitivní koncepci, která zahrnuje společenské a osobní zdroje stejně jako fyzické možnosti.

V současné době si nemůžeme klást za cíl pouze zbavit člověka nemoci, ale stále více musíme mít na zřeteli potřebu optimálního rozvíjení a využívání všech jeho pozitivních biologických, psychických a sociálních vlastností a schopností.

Zdraví tedy nelze chápat jako něco definitivního, něco, v čem lze nalézt „změřitelný konec“, ale jako proces, v němž je možný maximální rozvoj daný možností organismu. Jako životní proces se zdraví mění okamžik od okamžiku spolu s proměnami systému organismus–prostředí. A právě toto přizpůsobování nárokům okolního přírodního a sociálního prostředí je důvodem, že zdraví člověka nelze chápat jinak než jako dynamickou skutečnost.

2.2Nemoc

Pojem nemoc prošel dlouhým vývojem, odrážejícím nové vědecké poznatky biologických oborů. V posledních desetiletích se poukazuje na omezenost výslovně biologického přístupu k nemoci a požaduje se respektování psychologických i sociálních dimenzí.

Při vymezování tohoto pojmu je vhodné vycházet z pojetí jednoty a celistvosti organismu a prostředí. Tento přístup umožňuje chápat nemoc stejně jako zdraví v rovině životních procesů člověka, které se odehrávají v systému člověk a prostředí. Nemoc pak není ničím jiným než poruchou tohoto systému. Vlastnosti organismu zmenšují, respektive omezují jeho možnosti vyrovnat se v průběhu života s určitými nároky prostředí, v němž člověk žije. Nemoc má stejně jako zdraví svůj aspekt biologický, psychický a společenský.

Stejně jako zdraví má i nemoc několik definic (tab. 1.1).

Slovo nemoc je definováno jako porucha zdraví. Nemocný člověk je stižený nemocí. Anglický termín pro nemocného člověka ill je chápán jako stav, kdy je něco v nepořádku, kdy to, co má něco dělat, funguje jen s obtížemi, kdy se určitá funkce vychyluje z běžných mezí (Křivohlavý, 2002, s. 15).

Tab. 1.1 Přehled tří různých pohledů na nemoc daného člověka

Úroveň

(pohled z hlediska)

Proces

(když se stav mění)

Stav

(když je stav setrvalý)

I. organický stav (pohled patofyziologie)

choroba ( disease)

poškození, oslabení, snížení aktivity určité fyziologické činnosti ( impairment)

II. funkční stav (subjektivní poznání pacienta, jeho povědomí o tom, že něco není v pořádku)

nemoc ( illness)

neschopnost pracovat, nezpůsobilost ( disability)

III. sociální stav (pohled druhých lidí na daného člověka)

nezdravý ( sickness)

zdravotně postižený člověk, invalida, člověk handicapovaný, znevýhodnění oproti druhým lidem ( handicap)

Praktický slovník medicíny (1994, s. 229) definuje: „Nemoc je stav organismu vznikající působením zevních či vnitřních okolností, které narušují jeho správné fungování a rovnováhu.“

„Nemoc (illness) je osobní vztah, ve kterém se osoba necítí být zdráva. Může a nemusí být ve vztahu k chorobě“ (Staňková, 1997, s. 4).

Bártlová (2005, s. 43) definuje nemoc jako „poruchu schopnosti individua plnit očekávané úkoly a role“.

V tomto pojetí znamená nemoc odchylku od normální sociální role. Hlavním důvodem tohoto chápání nemoci je společenská nežádoucnost takového stavu a odchýlení se nemocného člověka od očekávání, které vůči němu zaujímá společnost.

Nemoc, na rozdíl od pocitu zdraví, přináší potíže. Je pro většinu lidí náročnou životní situací, která je vnímána často jako obtížně zvládnutelná, někdy jako nezvládnutelná.

Nemoc narušuje obvyklý způsob života, zpravidla mění dosud navyklý stereotyp a denní program, po kratší či delší dobu omezuje člověka v jeho běžných zvyklostech. Dochází k neuspokojování celé řady potřeb.

Nemoc vyžaduje určitou míru adaptace na novou situaci, vyrovnání se s nepříznivými, často bolestivými projevy, klade zvýšené nároky na jedince v náhle změněných podmínkách. Mnohdy narušuje či mění mezilidské vztahy, dochází k méně častému kontaktu se známými a blízkými lidmi, v případě hospitalizace naopak přináší nutnost vytvářet si nové vztahy k personálu či ke spolupacientům. Náročné jsou i situace, kdy nemocný musí podstoupit různá diagnostická vyšetření, se kterými se dosud nesetkal, nemá o nich dostatečné informace nebo má informace zkreslené. V neposlední řadě může nemoc přinášet i zhoršení sociálně-ekonomické situace. Nemocný člověk musí s ohledem na svůj stav přijmout některá omezení, která silně působí na jeho psychiku.

Od nemoci se odlišuje choroba (Mohapl, 1991, s. 28), která zahrnuje dva komponenty, a to proces poškození škodlivinou a soubor obranných adaptačních reakcí.

Rozdíl mezi nemocí a chorobou bývá někdy také spatřován v tom, že nemoc je považována za soubor příznaků u konkrétního člověka, zatímco choroba je abstraktní výčet příznaků, jež by měly být přítomny pro stanovení diagnózy.

David Field (Křivohlavý, 2002, s. 18) termínem choroba (disease) rozumí lékařské pojetí patologické abnormality, která se dá indikovat z řady znaků a příznaků. Termínem zdravotní nepohoda (illness) rozumí v prvé řadě to, že dané osobě není dobře. Vzhledem k tomu, že choroba se dá diagnostikovat podle příznaků, které ukazují, že něco nefunguje normálně, a zdravotní nepohoda se dá poznat podle emocionálních projevů bolesti a emocionálního rozladu, můžeme použít následující vyjádření: „Choroba je chápána jako abnormalita, kdežto zdravotní nepohoda je charakterizována negativní emocionální kvalitou“ (Křivohlavý, 2002, s. 17).

Z hlediska přístupu různých vědních oborů k otázce zdraví je choroba jevem organickým, zatímco zdravotní nepohoda jevem psychologickým a sociologickým.

Současná medicína stále více připouští nezbytnost zkoumání psychologické a sociální dimenze nemoci, ale v tradičním pojetí dominovalo biologizující pojetí nemoci. Mohapl (1991, s. 30) vymezuje tři modely nemoci:

■medicínský (biologizující) model – plně se vyvíjel během 20. století na základě rozvoje přírodovědného poznání v době, kdy se začaly objevovat různé mikroorganismy jako vlastní příčiny infekčních onemocnění; tento etiologický konstrukt se pak stal jakýmsi ideálním vzorem, jak by asi měl vypadat „vědecký“ výklad vzniku a rozvoje každého onemocnění

■psychologický model – vychází z psychoanalýzy; jedno z nejpropracovanějších pojetí psychoanalytického modelu nemoci vytvořil již v 70. letech 20. století Balint

■sociologický model – chápal nemoc jako sociální jev; nemoc znamená obvykle změnu v chování individua a s ní související odezvu jeho okolí

V posledních desetiletích je přijímán názor, že nemoc stejně jako zdraví má mnohofaktorový, bio-psycho-sociální základ. Nejen jednotlivé faktory životního prostředí (biologického či sociálního), ale především jejich vzájemná interakce s lidským organismem a způsobem života člověka zapříčiňují nemoci anebo přispívají k jejich rozvoji (Bártlová, 2005, s. 23)

Současné pojetí medicíny chápe zdraví a nemoc jako komplexní jev, ve kterém panují složitě podmíněné vztahy mezi somatickou a psychickou sférou, mezi osobností pacienta a jeho širším sociálním prostředím. Pro zdravotnickou praxi z komplexního přístupu vyplývá, že jedinec nemůže být posuzován izolovaně, nýbrž jako celistvá osoba a osobnost, a to navíc začleněná do určitého sociálního prostředí.

Kontrolní otázky

1.Jak lze definovat zdraví?

2.Co znamená z pohledu medicínského, psychologického a sociologického pojem nemoc?

Shrnutí kapitoly 1 a 2

Zdravotnická psychologie jako významná psychologická disciplína zaujímá své důležité místo v systému medicínských i ošetřovatelských věd. Zabývá se psychologickou problematikou nemocného člověka, psychologickými aspekty, jakož i vazbou na jedince či skupiny ze sociálního prostředí nemocného.

Pojmy zdraví a nemoc získaly v průběhu 21. století nové rozměry. Prvním oborem, který studoval problémy a role psychologických faktorů na zdraví a nemoci, byla psychosomatická medicína jako vědní obor. Ten vznikl z poznání, že fyzické nemoci mají své emocionální a psychické složky a že psychické a somatické faktory jsou v interakci tam, kde vznikají nemoci.

Úkoly k textu kapitoly 1 a 2

1.Vysvětlete, proč se v současné době klade důraz na začlenění psychologie do komplexu medicínských věd.

2.Vysvětlete, jakým způsobem může společnost ovlivňovat postoj obyvatel ke zdraví.

3.Zamyslete se nad významem zdravotnické psychologie v současném terapeuticko-ošetřovatelském procesu. Vyberte si z uváděných definic zdraví a nemoci jednu, která podle vás nejlépe charakterizuje tuto oblast. Svoji volbu zdůvodněte.

3Psychologická problematika pacienta

Cíl

Po prostudování kapitoly byste měli být schopni:

■Vysvětlit, jak nemocný může prožívat nemoc ajaké jsou jeho reakce.

■Vyjmenovat postoje nemocného knemoci.

■Specifikovat problémy, které se snemocí pojí.

■Vysvětlit, jakou roli hraje nemoc při omezení životních potřeb pacienta.

■Vysvětlit, jak může nemoc zasáhnout do soukromí nemocného.

■Objasnit význam lékařského tajemství.

■Vyjmenovat osobnostní vlastnosti nemocného afaktory, které jsou schopny vyvolat specifické projevy chování.

■Specifikovat změny vprožívání achování během nemoci.

■Začlenit nemocného podle druhu onemocnění.

■Vysvětlit pojmy méněcennost abezmocnost.

■Objasnit rozdíly mezi ambulantně léčeným ahospitalizovaným pacientem.

■Uvědomit si význam jednotného působení zdravotnického týmu při sdělení diagnózy.

Klíčová slova

nemoc, postoj knemoci, reakce na nemoc, životní potřeby, lékařské tajemství, soukromí nemocného, osobnostní vlastnosti nemocného, premorbidní osobnost, sugestibilita, vztahovačnost, egocentrismus, přecitlivělost, adaptační potíže, regrese, prožívání nemoci, profesionální přístup, méněcennost, bezmocnost, sdělení diagnózy

Průvodce

Hovoříme-li onemocech achorobách, máme obvykle na mysli pohled, který nám poskytuje soudobá medicína. Je dobré si uvědomit, že to je pouze jeden zmožných úhlů. Určitý pohled na nemoc achorobu mají však ilaikové– pacienti. Ukazuje se, že tento pohled není zdaleka tak jednoduchý, jak bychom si mohli myslet. Průběh nemoci je často silně ovlivněn psychickým stavem pacienta, jeho náladou, obavami anadějí, znalostmi aneznalostmi průběhu choroby, jeho osobnostními charakteristikami, působením rodiny, školy, pracoviště izdravotnických pracovníků aspolupacientů. Proto každý člověk prožívá nemoc zcela odlišně podle individuálních rysů své osobnosti ipodle sociální situace, vníž se právě nachází. Abychom klientovi porozuměli amohli ho dobře ošetřovat, potřebujeme jej vnímat jako celého člověka, jako organismus azároveň jako osobnost spsychickými vlastnostmi ačlena společnosti. Ivy, zdravotničtí pracovníci, si musíte stále více uvědomovat, jak nezbytná pro vaši práci bude komplexnost vpřístupu knemocnému člověku.

3.1Postoj knemoci

Pacient je definován vPraktickém slovníku medicíny (1994) jako „osoba vlékařské péči, jako léčící se nemocný člověk“. Termín „pacient“ je odvozen od latinského slova patiens– trpělivý, trpící od patior– trpět. Obecně lze uvést, že daný člověk má dostatečně zřetelné příznaky určité nemoci, což ho umožní zařadit do dané kategorie podle Mezinárodního seznamu nemocí (ICD).

Pacientem se zpravidla nerodíme, ale stáváme se jím. Každý proces změny zdravého člověka vpacienta má svou stránku fyziologickou, patofyziologickou ipsychologickou asociální.

Při narušení zdraví, při negativních změnách zdravotního stavu jedince dochází nejen kbiologickým apsychickým změnám, ale ike změně sociální role, která se stává pro nemocného člověka velmi nepříjemnou. Mezi zjištěním existence určitých příznaků negativně změněného zdravotního stavu daného člověka ajeho příchodem akontaktem slékařem se něco odehrává vpacientově psychice. To, co vstupuje do hry ve formě faktorů, jež určují, zda daný člověk půjde, nebo nepůjde klékaři, se pokusili mnozí odborníci formulovat vpodobě modelu rozhodování „jít, či nejít klékaři“, který publikoval Zola již vroce 1973.

Křivohlavý (2002, s. 13) předkládá Zolův model pěti momentů, které uvádějí včinnost chování při narušeném zdraví:

1.Do jaké míry je daný člověk znepokojen, až poděšen příznakem, který se uněho objevil.

2.Jaké povahy akvality je tento příznak.

3.Do jaké míry tento příznak ohrožuje vzájemný vztah daného člověka sdruhými lidmi, zvláště slidmi mu nejbližšími (stzv. primární skupinou lidí)– např. vrodině, vzaměstnání, ve skupině přátel apod.

4.Do jaké míry překáží objevení se zdravotního problému uskutečnění zamýšlené činnosti– např. dovolené, prázdninového výletu, dokončení vědecké práce apod.

5.Jaké sociální sankce stojí vpozadí situace– např. zda zaměstnavatel vyhrožuje danému pracovníkovi propuštěním, nebude-li se léčit, zda manželka odmítá smanželem žít, když se nebude léčit apod.

Nemoc svým průběhem nebo ve svých důsledcích významně snižuje kvalitu našeho života. Je bezpochyby náročnou, jinak řečeno svízelnou životní situací. Nemoc znamená pro člověka radikální, byť dočasnou změnu sociální situace aprostředí, vněmž se odehrává každodenní život. Je často vnímána jako obtížně zvládnutelná, někdy jako nezvládnutelná. Zpravidla mění obvyklý způsob života, navyklý denní stereotyp adenní program, po kratší či delší dobu omezuje člověka vjeho běžných zvyklostech. Přerušuje dočasně výkon zaměstnání, nebo znemožňuje povolání nadále vykonávat. Vneposlední řadě dochází kneuspokojování celé řady potřeb.

Nemoc zbavuje člověka řady povinností; nemocný bývá uznán práce neschopným, případně omluven ze školy, je zbaven různých domácích povinností. Na tento stav reagují nemocní různě. Utoho, kdo je pracovně velmi aktivní amá určité společenské uplatnění, se mohou projevit bezdůvodné pocity méněcennosti nebo depresivní nálada. Jiní mohou nemoc prožívat jako příjemnou výhodu asnaží se buď vědomě, nebo nevědomě tuto situaci prodloužit. To se týká zvláště obtíží, jež se těžko objektivně ověřují: např. pocit únavy, bolesti hlavy, břicha, smutné nálady. Reakce člověka na nemoc ajeho postoj knemoci mohou být velmi rozdílné, individuálně odlišné. Jde ozpůsob vyrovnávání se snáročnou životní situací tak, jak si jej vpředchozím období vprůběhu života osvojil. Přitom týž pacient může reagovat různě při různých onemocněních vzávislosti na situaci, na podmínkách, vnichž se právě nachází. Existuje řada mechanismů, každý znich má svou logiku adomněle či skutečně pacienta chrání. Naprostá většina znich je nevědomá.

Člověk se musí postupně vyrovnat se svým onemocněním avšemi změnami, jež nemoc přináší. Nemoc také vyžaduje určitou míru adaptace na novou situaci, vyrovnávání se snepříznivými, často bolestivými projevy, klade zvýšené nároky na jedince vnáhle změněných podmínkách. Mnohdy narušuje či mění mezilidské vztahy, dochází kméně častému kontaktu se známými ablízkými lidmi, vpřípadě hospitalizace naopak přináší nutnost vytvářet si nové vztahy kpersonálu aspolupracovníkům.

Většina lidí při běžných onemocněních reaguje přiměřeně situaci, přijímá diagnózu adoporučení kléčbě, dodržuje pokyny, spolupracuje ve snaze být zase zdráva. Vtěchto případech se většinou stav dobře upravuje, nebo alespoň stabilizuje. Podle toho, jakou hodnotu má choroba pro nemocného, můžeme postoj knemoci rozdělit do několika skupin (Jobánková, 1992, s.124):

■normální postoj– odpovídá skutečnému stavu nebo tomu, co bylo jedinci onemoci sděleno; člověk je na nemoc přiměřeně adaptován

■bagatelizující postoj– nemocný podceňuje závažnost svého stavu, neléčí anešetří se, navrhovaná opatření nedodržuje; důvodem bývá často nevhodné přeceňování svých možností, podceňování zdraví jako důležité hodnoty, ale často za tímto postojem stojí istrach (zbolesti, potíží, následků, ze ztráty osobní prestiže)

■repudiační postoj– zapuzení nemoci; nemocný ji nebere na vědomí, nejde klékaři, potlačuje myšlenku na nemoc aúvahy oní; jde onevědomou disimulaci; důvody jsou podobné jako ubagatelizujícího postoje, ale nemocný si je neuvědomuje

■disimulační postoj– nemocný záměrně zkresluje svoje potíže, případně je popírá, neinformuje lékaře správně; motivy bývají různé, např. často snaha ukončit pracovní neschopnost aco nejdříve se vrátit do zaměstnání zfinančních důvodů, zpocitu nepostradatelnosti nebo ze strachu kvůli ztrátě zaměstnání; nemocný opotížích ví, ale před okolím je skrývá; příkladem mohou být infekční nebo venerické nemoci

■nozofobní postoj– charakterizujeme ho jako nepřiměřenou obavu znemoci, kdy se nemocný nechává opakovaně vyšetřovat, střídá lékaře; přeceňuje své drobné, nevýznamné potíže, obává se zejména nevyléčitelných onemocnění (nádorové nemoci, AIDS); nemocný si je vcelku vědom, že jeho obavy jsou přehnané, ty se mu však neustále vnucují aon se jim nedovede ubránit; zde se můžeme setkat např. skarcinofobií, kardiofobií atd.

■hypochondrický postoj– člověk se domnívá, že trpí vážnou tělesnou nemocí, nebo prožívá potíže lehčí nemoci velmi zaujatě; svým potížím podléhá, nebojuje snimi aprožívá neustále obavy osvé zdraví

■nozofilní postoj– bývá spojen suspokojením aspříjemnými stránkami nemoci; znamená to, že nemocný nemusí plnit své povinnosti, okolí oněj více pečuje ajsou na něj brány větší ohledy; např. dítě si může hrát, číst, sledovat televizi, matka se mu více věnuje

■účelový postoj– vystupňovaný nozofilní stav; může být veden získáním soucitu, ohledu, únikem znepříjemné situace (např. náročná povolání) nebo získáním určitých hodnot (např. lázeňská léčba, odchod do důchodu atd.); účelové reakce na nemoc mohou být více či méně vědomé, mohou být vázány na lehčí itěžší onemocnění amohou probíhat takéučlověka zdravého (Jobánková, 1992, s. 125)

Rozlišujeme:

■agravace– tj. přehánění příznaků, zveličování; může být nevědomá, např. starý opuštěný člověk přehání potíže proto, aby získal kontakt slidmi; vědomá, záměrná– úmyslné, vědomé přehánění potíží ze strany nemocného, aby si např. prodloužil pracovní neschopnost, pobyt vnemocnici, protože zde je vyslechnut lékařem asestrou, má si ským pohovořit

■simulace– vědomé předstírání nemoci ajejích příznaků, zpravidla proto, aby nemocný dosáhl nějaké výhody; setkáváme se sní ulidí velmi primitivních, kde je zpravidla rychle odhalíme; dopouštějí se jí ale také lidé rafinovaní avychytralí; jsou situace, kdy nemoc, zejména krátkodobá, ne závažná, je přijímána suspokojením apříjemnými zážitky; udětí jde opocit větší péče ze strany blízkých, udospělých bývá nemoc zneužita krealizaci zálib akoníčků; opakem simulantů jsou disimulanti; disimulant nepředstírá, že je nemocen, ale naopak předstírá, že je zdráv, ač ve skutečnosti může itěžce stonat

■repudiace– je také někdy označována za nevědomou disimulaci; při vědomé disimilaci nemocný opotížích ví, ale před okolím je skrývá

Mnozí lékaři se shodují na tom, že do ordinací přicházejí lidé, kteří se domnívají, že mají somatické onemocnění, avšak ve skutečnosti jde opsychické, azvláště emocionální problémy. Řada psychických těžkých stavů se pojí se somatickými příznaky. Pak je možnost domnívat se, že hlavní příčinou obtíží je somatické onemocnění, ikdyž to může být méně závažné. Křivohlavý (2002, s.29) rozděluje tyto pacienty na:

■somatizéry (somatizeres)– lidi schopné vyjadřovat problémy svého duševního stavu somatickými příznaky; somatizace se projevuje ve chvílích, kdy se člověk dostává do distresu, tj. do situací, které není schopen sám zvládnout, kdy je ohroženo jeho sebevědomí akladné sebehodnocení, když se mu nedaří něco, co považuje za důležité, když upadne do životní krize apod.

■lidi „ustrašené“(worry well)– dělají si nadměrné starosti osvůj zdravotní stav, neustále touží po tom, aby jim bylo dobře; jsou častými návštěvníky praktických lékařů avolně je označujeme termínem hypochondr

■lidi mající znemoci užitek– odborně se hovoří osecondary gain; ten může mít podobu zisku, např. zvyplacené nemocenské dávky, útěku znepříjemného prostředí, odpočinku od namáhavé práce; patří sem ilidé, kteří utíkají do nemoci vsituaci, kdy vživotě selhali; do této skupiny řadíme isimulanty (malingering)– tj. jedince předstírající zrůzných důvodů, že jsou nemocní, ikdyž jsou si vědomi toho, že to tak není

Různé postoje nemocného knemoci aodlišné reakce na její průběh by měl mít na paměti každý zdravotnický pracovník. Nemocní jsou ve svých projevech velmi vynalézaví adokážou oklamat izkušeného zdravotníka. Celý tým by proto měl dbát na to, aby správně porozuměl chování klienta.

Kontrolní otázky

1.Kdo je zpohledu zdravotníka pacient?

2.Jaký postoj může člověk zaujmout ke své nemoci?

3.Při jakých situacích může dojít knevědomé agravaci?

3.2 Omezení životních potřeb

Potřeby jsou výsledkem interakce mezi organismem aprostředím. Primární potřeby jsou nezbytné pro lidskou existenci, sekundární se vyvíjejí na podkladě primárních, jsou velmi individuální ačiní život bohatším apříjemnějším.

■potřeby, které se nemocí nemění

3.3 Omezení soukromí

3.4 Osobnostní vlastnosti pacienta

3.5 Změny vprožívání achování během nemoci

3.6 Členění pacientů podle druhu onemocnění

3.7 Méněcennost

3.8 Psychologie ambulantně léčeného ahospitalizovaného pacienta

3.9Sdělení diagnózy

Table of Contents

Předmluva

Teoretická část

1 Zdravotnická psychologie

1.1 Vymezení pojmu

Cíl

Klíčová slova

Průvodce

Klinická psychologie

Zdravotnická psychologie

Psychologie zdraví

2 Zdraví a nemoc

Cíl a klíčová slova – viz kapitola 1

2.1 Zdraví

2.2 Nemoc

3 Psychologická problematika pacienta

Cíl

Klíčová slova

Průvodce

3.1 Postoj k nemoci

3.2 Omezení životních potřeb

3.3 Omezení soukromí

3.4 Osobnostní vlastnosti pacienta

3.5 Změny v prožívání a chování během nemoci

3.6 Členění pacientů podle druhu onemocnění

3.7 Méněcennost

3.8 Psychologie ambulantně léčeného a hospitalizovaného pacienta

3.9 Sdělení diagnózy