Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Brenda Bowen

Kouzelný ostrov

Z anglického originálu Enchanted August vydaného nakladatelstvím Penguin Random House v New Yorku roku 2016 přeložila Monika Kittová

Jazyková redakce Dana Řezníčková

Korektura Barbora Srncová

Sazba Karolína Bendová

Odpovědná redaktorka Tereza Macibobová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7644. publikaci

První vydání, Praha 2020

Tisk Centrum s.r.o., Modřická 62, Moravany

© 2015 by Brenda Bowen

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

Translation © Monika Kittová, 2020

Cover photography © massonforstock / Deposit Photos

ISBN 978-80-271-1657-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-1656-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0170-2 (print)

Toto je beletristické dílo. Jména, postavy, místa a události jsou buď výtvorem autorčiny představivosti, nebo se používají fiktivním způsobem a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či již nežijícími, s firmami, obchody, událostmi nebo lokalitami je čistě náhodná.

Michaelovi

PODĚKOVÁNÍ

Autorka by si především přála poděkovat Elisabeth von Arnim, z jejíhož nedostižného románu Kouzelný duben tato kniha vychází.

Knihu by nebylo možné napsat bez talentu, moudrosti a laskavosti mnoha lidí, z nichž je třeba především jmenovat Pamelu Dormanovou, Seemu Mahanianovou a všechny v nakladatelství Pamela Dorman Books / Viking a Penguin: Faith Hamlinovou, Edwarda I. Maxwella, Stefanii Diazovou, Jody Hotchkinsovou, Heide Langeovou, Tima Federleho, Betsy Morellovou, Lucii Kinsolvingovou, Anne Schwartzovou, Lee Wadea, Donnu Brayovou, Alessandru Balzerovou, Lauru Godwinovou, Donnu Jo Napoliovou, a nejdůrazněji pak mou velkou, srdečnou, milující, milovanou a nezdolně podporující rodinu.

… Nemluvě o zpěvných ptácích: stálých obyvatelích skutečného Little Lost Islandu a státu Maine.

ČERVEN A ČERVENEC

KAPITOLA 1

Když Lottie Wilkesová otevřela ráno 13. června oči, poblahopřála si k tomu, že uplynul jeden rok, během kterého se ani jednou nemilovala se svým manželem.

Ethan ze spánku slabě vzdychl. Otočil se a hodil jí bezděčně ručku na čelo. Když spal, byl to takový miláček – jak roztomile povrchně dýchal, jak voněl tak dobře známou, trochu vlhkou vůní, jak mu kmitala očička pod žilnatými víčky –, Lottie se na něj nemohla vynadívat, jak byl subtilní a zranitelný. Teď něco zamumlal.

Lottie si uvědomila, že už je to rok, protože téměř přesně před rokem – den před jejich výročím – se s manželem rozhodli „strávit nějakou tu chvíli v posteli“, jak tomu byl on zvyklý říkat. Lottie se při tomto posledním cvičení cítila poněkud přehlížená, měla dojem, že by klidně mohla být zaměnitelná za kohokoli jiného, a tak se ho zeptala: „Můžeš mě políbit, jak jsi to dělal dřív?“

„Ježíšikriste, Lottie!“ vykřikl a poté ze sebe shodil deku a spěšně odešel z bytu. Lottie na okamžik zapomněla, že manžel nesnáší, když ho někdo žádá, aby něco udělal, nicméně si slíbila, že s ním nebude mít sex, dokud ji nebude zase líbat. Byl to slib, který byla schopna dodržet.

Ethan otevřel své velké hnědé oči. „Ahoj, mami,“ zašeptal.

„Pssst, miláčku,“ odpověděla Lottie. „Ať se tatínek neprobudí.“

Ethanovi budou v září čtyři roky. Tento měsíc mu byly tři a tři čtvrtě. Ethan byl ve vývoji napřed, co se týče zlomků, ale nebyl vůbec napřed, co se týče spaní ve vlastní posteli.

„Pojď, broučku,“ řekla mu šeptem, „budeme vstávat.“

Bylo 5.42 a tento 13. červen byl již sedmým ránem za sebou, které by bylo lépe zaspat. Už za osm dní mělo oficiálně začít léto, ale přesto bylo šedivo, nevlídno, mokro a zima: zvířata zůstávala v norách, ptáci v hnízdech, ryby tam, kde byly zvyklé spát, ať to bylo kdekoli – snad pod útesy? Jen Ethan byl samozřejmě vůči počasí imunní. Bylo možné se spolehnout, že se každé ráno vzbudí mezi 5.30 a 5.47, poté co se předtím uložil ke spánku – za doprovodného křiku a odmlouvání – jen krátce před půlnocí. A poté co k nim přiběhl do postele mezi 2.37 a 3.04. Ethan si pochopitelně mohl dopřát dvě hodinky spánku každé odpoledne, což také dělal. Jenže Lottie ani Jon si to dopřát nemohli.

Nedostatek spánku je něco, co člověka při výchově dítěte doopravdy ubíjí. Neubíjí ho to, že tráví čas se svým malým já, nebo že ho usazuje do sportovního kočárku, nebo že s ním vážným hlasem diskutuje o tom, zda je domovní zvonek kouzelný. Tohle všechno je báječné. Zabijákem je však režim se dvěma až třemi hodinami spánku, a to ne jednou za uherský rok, ale noc za nocí, den za dnem. Vedle toho představoval sex újmu, která byla až podružná. A bez něj byl Lottiin život ve skutečnosti snazší. Také bylo méně praní.

Lottie odvedla Ethana do koupelny. Byl pyšný na své plenky, ale už ne tak pyšný, že je nepromočil ještě před svítáním.

„Šikovný chlapec!“ chválila ho Lottie, když Ethan stál rozradostněný a napřímený u nočníku, aniž by ale ze sebe něco vydal. „Hezky ses snažil!“

Úplně ho zbožňovala – a nejen proto, že vypadali stejně: jako elfové s kudrnatými vlasy a velkýma očima. Fascinovala ji slova, která vymyslel jeho malý mozek. Žasla nad rozhodností jeho pevného těla. Podivovala se pokaždé, když formuloval nějakou novou myšlenku.

„Snídani, mami!“ volal toho rána Ethan, a Lottie to dostalo, stejně jako každé ráno.

A stejně jako každé ráno strávili i tentokrát časné hodiny v přívalu banánů a instantních kaší a poslechu rádia Z100 a sledováním videí s vlaky na YouTube. Jon se probudil v 7.15 jako každé ráno, oblékl si svůj právnický oblek a standardní košili a oba je při odchodu do práce políbil na tvář.

„Pa, malý kámo,“ pozdravil Ethana. „Šťastné skorovýročí, zlato,“ prohodil k Lottie, když procházel dveřmi, jako by si také vzpomněl. Ale ne dost, aby s tím chtěl něco dělat. „Dnes přijdu domů pozdě.“

Což mohlo znamenat cokoli.

Lottie a Ethan se začali připravovat na odchod do školky. Čtyři hodiny denně a dvacet sedm tisíc dolarů ročně. To byla myšlenka, která jí vyvstala každé ráno, když před sebou tlačila kočárek do Slope směrem k Šťastnému kruhu přátel. Dvacet sedm tisíc dolarů ročně, které nevydělala, ale Jon ano, a které ani jeden z nich nemohl použít jako splátku půjčky na vysokoškolské studium. A to patřil Šťastný kruh přátel ještě k těm levným.

Toho rána se dvacet sedm tisíc dolarů zdálo být trestem víc než jindy. Bylo by mnohem snazší provozovat školku doma. Spustil se liják a podivně teplý déšť padal na pokrývku. Lottie neměla gumáky – nebo je přinejmenším nenašla, už zase, když se chystala jít ven –, a tak bude mít promočené nohy, ještě než dojdou na Třetí avenue. Ethan kopal do plastového krytu na kočárku a líbilo se mu, že má takovou moc nad dešťovými kapkami, že je může zevnitř svého kokonu nasměrovávat do čúrků.

Zaparkované kočárky, z nichž crčela voda, stály namačkané ve vestibulu bývalého kostela, kde sídlil Šťastný kruh přátel i jeho luxusnější a pochopitelně i dražší rival Prezident Pre. Lottiiny purpurové legíny byly mokré od kolenou až k dolním lemům. Většina maminek ze Šťastného kruhu přátel nepatřila k jejím kamarádkám, ale Lottie se snažila být milá ke každé z nich. Byla prostě přátelský typ. Měla tak mokré vlasy, že jimi při loučení zatřásla, jako to dělají psi, a postříkala Ethana – Ethan to miloval.

„Budu hodný, mami,“ řekl Ethan a potlapkal ji jako štěně. „Už běž.“ V okamžení byl u stolku s legem a už ji u sebe nechtěl. „Pa, můj miláčku Ethie,“ odpověděla Lottie, a dokonce i ona sama věděla, že ho bude brzo muset přestat takhle oslovovat. Sbírala síly na návrat zpátky do deště, zatímco se prodírala promočenými kočárky značky Maclaren se spoustou vychytávek do vestibulu.

Venku teď padaly trakaře. Co to je, kroupy? Pršet nepřestalo prakticky už od poloviny května. Samozřejmě, brzo budou škemrat aspoň o trochu studeného deště, až udeří brutální srpnová vedra. Lottie si zapnula pršiplášť a dala si ruce do kapsy. Snad velké latté s odtučněným mlékem pomůže.

Když se blížila k východu, něco ji upoutalo: nový letáček na staromódní nástěnce u hlavního vchodu. Mezi lístky s nadpisy „Naše milovaná chůva odchází“ a „Koučka kojení – jak překonat bolest a rozkojit se“ spatřila jeden, na němž stálo:

Hopewellská chata.

Little Lost Island, Maine.

Stará hezká chata k pronajmutí na malém ostrově.

Voda ze studny, borůvky, mořské sklo.

Srpen.

Náhle zaregistrovala přímo za sebou prudký nádech.

„To kvůli té chatě?“ zeptala se. Ani nevěděla, koho se ptá.

„Prosím?“

„Nadechla jste se kvůli té vývěsce?“ Otočila se a spatřila jinou maminku – tak moc se od ní lišící! Vysoká, nordický typ s hranatým obličejem a superbledýma modrýma očima. Tohle byla matka z Prezident Pre, nicméně extrovní matka z Prezident Pre: Rose Arbuthnotová, skutečný génius.

Tahle matka rychle složila dopis, z něhož Lottie zahlédla pouze hlavičku školky Prezident Pre. Lottie slyšela, že tam neustále posílají rodičům dopisy – e-maily nejsou pro Prezident Pre dost dobré. Prezident Pre měl zkrátka jasné zásady.

„Little Lost Island – Malý ztracený ostrov,“ řekla Rose, ne až tak úplně jen pro sebe.

Rose Arbuthnotová byla vdaná za spisovatele Freda Arbuthnota (přijala jeho jméno!), který byl v Slope znám tím, že je jedním ze dvou jeho obyvatel, kteří získali MacArthurovu cenu. To on byl vlastně ten génius, ne ona. Lottie si vybavila, že byl geniální i ve vytváření found art objektů nebo ve vedení hospicu, ale také ve tkaní tapiserií z konopí posbíraného v přístavech na City Islandu. Nebo tam někde. Byl zkrátka úspěšný ve všem, do čeho se pustil. Momentálně pracoval na svém zřejmě Nejdůležitějším románu, který ale určitě ještě nevyšel. Nicméně se od něj očekávají velké věci.

A tady stála Rose, jejíž obličej byl zblízka ještě bledší (víčka měla ve skutečnosti téměř průsvitná), a soustředěně hleděla na vývěsku na hlavičkovém papíře, jako by se na jeho smetanově bílém povrchu rozhodovalo o jejím osudu.

„Hopewell,“ řekla jí opět Lottie, „tam musíme jet.“

„Rose? Půjdeme zpátky do mé kanceláře?“

Rose vyrušil ze zírání na vývěsku na nástěnce melodický hlas Patience, ředitelky školky Prezident Pre s příhodným jménem. Byla za to vyrušení ráda: chtěla se odtud dostat dřív, než na ni udělá znovu nájezd ta druhá matka. Znala podtext každé konverzační fráze této rodičovské tlupy ve školce. „Má Ben všechny zuby?“ znamenalo: „Kdy přestane druhé kousat?“ „Beatrice a Benedick – to jsou fantastická jména!“ ve skutečnosti znamenalo: „No to je pěkná snobárna, dokonce i na Park Slope.“ A nejhorší „Jak to vypadá s knihou vašeho manžela?“ znamenalo to, čemu se chtěla vyhnout: „Jak je možné, že si tak dobře žijete, když ani jeden nechodíte do práce?“

„Ano, určitě,“ odpověděla Rose. Přesně věděla, proč s ní chce Patience mluvit. Každoroční finanční dar Arbuthnotových vzdor tomu, jak velmi byl štědrý, možná stále nepostačoval. Ale aspoň byl šek okamžitě proplacen.

Ta druhá matka se k ní otočila a napřáhla ruku. Z jejího pláště do deště jí na zápěstí kápla voda. Měla záviděníhodně vlnité tmavé vlasy a výraznou tvář. Jako mladší sestra Harpa Marxe. „Jsem matka Ethana ze Šťastného kruhu,“ řekla. Rose moc nechápala tu náhlou přátelskost, ale tato žena se na ni dívala s účastí, ba dokonce se solidaritou. Bylo těžké jí odolat. Ale Rose jí odolala. „Musím jít.“

„Já vím,“ řekla ta žena. „Myslím, že obě musíme jít.“

„Cože?“ opáčila Rose.

„Jmenuji se Lottie Wilkesová. Jsem Ethanova maminka,“ opakovala matka, přičemž zřetelně artikulovala, jako kdyby Rose nemluvila stejným jazykem, „a myslím, že bychom se měly vynasnažit jet na Hopewell Island. Protože se potřebujeme z tohohle dostat pryč.“

„Je to Little Lost Island. To chata se jmenuje Hopewell.“ Rose byla pozorná čtenářka. „Ale já se nepotřebuji dostat pryč.“

„Rose?“ To byla Patience.

„Musím jít.“ Šla za Patience úzkou chodbou plnou veselých obrázků, povzbuzujících tabulí a dávkovačů dezinfekčního prostředku na ruce. Ona a Fred udělali možné i nemožné pro to, aby sem své děti dostali. Dokonce i s MacArturovou cenou bylo velmi nejisté, že budou přijaty, zvlášť protože byly dvě. Ale když už jsou Bea a Ben tady, budou to mít jisté až do postgraduálu. Alespoň to každý říká. Povzdychla si a doufala, že Patience o tom zase nebude začínat.

„Posaďte se, prosím,“ pokynula jí Patience. Rose si sedla. Patience začala cosi tlachat o programu školky na nadcházející léto a jeho výhodách, kterých si již Rose byla vědoma, protože obě dvojčata byla dávno přihlášená. Poté přešla k tématu mizerného počasí, plánům na dovolenou, politice Park Slope Food Coopu. Rose znala Patience dost dobře na to, aby poznala, že tato fáze rozhovoru ji má obměkčit.

„Je mi líto, že tu nemůže být Fred,“ řekla Rose. Na to, jak se jí líbila školka, neměla zájem o přestarostlivé společenské způsoby Patience. „Ta ženská by vyčenichala prachy i na jatkách,“ poznamenal Fred, když našli předchozího večera lísteček vstrčený do Benova sportovního kočárku, na němž byla napsaná žádost, aby se dostavili do Patienciny kanceláře.

„Můžeš se tohohle ujmout za nás oba?“ zeptal se. Rose měla pocit, že se za ně oba ujala už spousty věcí, zvlášť když se to týkalo dvojčat. Naštěstí Patience úplně nedocenila skutečnou cenu Arbuthnotových, jinak by se z nich snažila vyždímat tolik, že by to stačilo na položení základů pro novou budovu. Tenhle dopis byl však napsaný poněkud jiným tónem, takže Patience možná získala nové informace.

„Mně je to také líto. Ale jsem si jistá, že víte, proč jsme si vás sem pozvali,“ dodala Patience.

Rose přikývla: „Myslím, že ano.“

Patience založila ruce, podívala se jí přímo do očí, pokývala hlavou a prohlásila: „Máme vážné obavy o Bena.“

Pauza.

Stále se dívala na Rose a čekala. Čekala na co?

„Co tím míníte, že máte vážné obavy o Bena?“

„Máme Bena tady v Prezident Pre velmi rádi. Má jasnou tvůrčí mysl a velmi svobodného ducha. Ale školní rok je téměř u konce. A on má stále problém se zklidnit.“ Rose nebyla schopna slova. Patience opět pokyvovala hlavou, každý pohyb dopředu a dozadu obtěžkaný tím, jak je jí to líto. „Máme pocit, že bude možná vyžadovat speciální přístup. Je to skvělý chlapec, ale klademe si otázku, zda by nepotřeboval víc pomoct někde jinde.“

Přehnaně zdůrazňovaná slova udeřila Rose jako ledová pěst do tváře. Co to říká? Rose se sotva byla schopna soustředit na to, že Patience pokračuje, aby jí sdělila, že ví o vynikajícím psychiatrovi a vysoce doporučovaných typech terapie, které by mohly prospět Benovu vývoji.

„Dovedu pochopit, že ho možná nebudete chtít odloučit od jeho dvojčete, ale my máme pocit, že to bude to nejlepší jak pro Beu,“ – odmlka, významná odmlka –, „tak pro Bena.“

O čem to mluví? Odloučit dvojčata? Vždyť jsou takřka jeden člověk. Oni nebudou chtít být odloučeni! Vždyť se objímali, když jí udělali císařský řez. Možná kdyby nerodila císařem, by Ben byl jiný. Lepší. Hlavou jí běžely myšlenky jako o překot. Takže oni ho vyhazují z předškolní výchovy?

Kde je Fred? Bodl by tu ženskou do žeber.

Potom Patience zasadila poslední ránu: „Ben je vítán, aby zde zůstal na letní program, který je z větší části neakademický.“ Neakademický! „Ale na podzim… Jsem si jistá, že to pochopíte. Prostě se nehodí, aby sem Ben chodil. Samozřejmě ale, když bychom nasadili potřebný asistenční systém, dalo by se zkusit, jak to půjde. Možná na první pololetí.“

Tak o tohle jí šlo. Schůzka je u konce. Patience vstala a potřásla Rose rukou. Rose nebyla s to uvěřit, že jí to dovolila. Nejradši bych tě zabila, pomyslela si. Nikdy ses neměla přiblížit ani k jednomu z mých dětí. Nenávidím tě. Jsi zrůda.

Kočárky stály u dveří jako barikáda ze sportovních aut. Rose se mezi nimi s námahou protlačila, záměrně zpřeházela ach tak pečlivě vyváženou hierarchii toho, čí kočárky si zaslouží jaké místo, protože všechno v Park Slope bylo založeno na nějakém zasraně bohorovném morálním řádu.

Sbírala odvahu na déšť, a protože lilo jako z konve, zavolala Fredovi z přístřešku u hlavního vchodu. Smrdělo to tam jako kočičí čuránky. Musela napnout všechny síly, aby se nepozvracela. Hned to vzal, i když nesnášel, když ho někdo rušil v psaní. „Jak to šlo?“

Rose mu vše odvyprávěla. Ale jak mluvila, nebyla schopna zabránit tomu, aby svůj vztek nevylila na něj. „Proč jsi tu nebyl? Měl jsi tu být i ty.“ Obviňuji Freda, pomyslela si. Stop.

„Řekla jsi mi, že je v pořádku, že půjdeš jen ty.“

„On s námi manipuluje, Frede, už ve třech letech.“ Ach bože! Teď Ben! „Měli jsme dělat víc, když byl menší. Když se přestane ovládat, je to moc těžké. Je to těžké také pro Beu. Ben potřebuje silnější ruku.“ Stala se jeho sestra už obětí? Byla Rose tím, kdo to umožnil? Ben byl doma pěkně protivný. Někdy. Jak se asi chová ve školce?

„Myslíš, že je ve školce horší?“ zeptal se Fred.

„Co tím myslíš, horší?“ opáčila Rose. Že to Fred vyslovil, byla zrada. „Chceš snad říct, že je zlý? Říkáš, že by mělo tříleté dítě brát prášky?“

„Rose, vůbec jsem nevěděl, že se tříletým dětem smí dávat prášky.“ Déšť byl tak hlasitý, že musela křičet, aby se slyšela. „Ona mi řekla, že se dávají! Zná vynikající psychofarmakology! Chceš snad pro něj něco takového? V tuhle chvíli ani nechci, aby se tam zúčastnil letního programu.“

„A co s ním tedy chceš v létě dělat?“ zeptal se Fred.

„Co já chci dělat?“

Na druhém konci zavládlo na chvíli ticho.

„Rosie, o těchhle věcech nemůžeme mluvit po telefonu,“ řekl Fred. „Pojď domů, promluvíme si.“

Ale ona nechtěla jít domů. Nechtěla vidět Freda, ani nechtěla mluvit. Kráčela rychle a namáhavě lijákem. Proč Ben nemůže být hodný? Rose byla hodné dítě, její matka to vždycky říkala. Také Bea byla hodné dítě. Učitelé říkali, že jim dělá radost. Dokonce i Patience byla s Beou spokojená. Její stupidní koňský obličej se rozzářil, jakmile jen vyslovila Beino jméno. Kde se stala chyba u Bena? Měla s ním zůstat doma ještě jeden rok a nevracet se do práce. Její plat externí vyučující byl v hospodaření jejich domácnosti prakticky bezcenný, ba horší než bezcenný. Fungoval gen geniality u Freda, ale u Bena ne? Proč nemůže být Ben jako ostatní normální děti?

Ježíšikriste, na čí straně Rose vlastně je?

Zabočila za roh a tam spatřila tu malou ženu, Ethanovu maminku, za zadýchaným oknem Maisie’s Coffees & Tease. Rose se přistihla, jak vstupuje skleněnými dveřmi a razí si cestu pachem provlhlých mikin, vychytaných větrovek a pražené kávy. Ethanova matka se na ni podívala svýma obrovskýma hnědýma očima a vůbec nebyla překvapená.

„Můžu se, prosím vás, jenom podívat na to místo v Maine?“ zeptala se Rose. „Lottie?“

A Lottie k ní beze slova šoupla latté, z něhož se kouřilo, pomohla jí z bundy, z níž kapala voda, a posunula tablet tak, aby na něj viděly obě dvě. Tiše tam seděly vedle sebe, zatímco Rose na Google Maps hledala Little Lost Island a na okenní skla dopadal déšť.

KAPITOLA 2

Rose dorazila domů připravená na projevy solidarity ze strany Freda. Zavolala na něj zdola. „Jsi tam? Máš chvíli? S tou Patience to bylo fakt hrozné.“

Šla nahoru. Dveře do jeho pracovny byly otevřené. Měl na uších sluchátka. Díval se na video. Rose na obrazovce zahlédla spoustu obnažené kůže.

Vyskočil a otočil se. Sluchátka mu vypadla. „Šťára,“ řekl.

„Ty se díváš na porno potom, co tvého syna vyloučili ze školky?“ Začala se v ní vařit krev. Bojuj, nebo uteč.

„Nevyloučili ho přece, Rose. To není porno. Je to film. Podívej.“

Nechtěla se podívat. „Vždyť ona mě tam doslova křižovala, Frede.“ Opravdu se třásla, jak se snažila ho neuhodit. „A ty se díváš na filmy.“

„Myslel jsem, že jdeš rovnou domů. Kde jsi byla?“

Když si na to Rose vzpomněla později, už nevěděla, zda šlo o to, že celý rozhovor o škole začal tím špatným dopisem od Patience, nebo zda Fred miloval svou práci víc než ji, nebo zda se Ben skutečně tak náhle zhoršil, nebo je Patience přesvědčila, že jsou vlastně špatný pár, takže se nakonec špatným párem skutečně stali… Ale na konci týdne se jí nápad, který se jí tak zalíbil u Maisie, totiž že všichni společně pojedou na Hopewellskou chatu, zdál absurdní. Koncem června už spal Fred na gauči ve své pracovně. A v prvních horkých červencových dnech, přestože se chtěla vrhnout vyčerpaná do jeho náručí a slyšet, jak jí říká Rosie a jak jí navrhuje, že to společně vyřeší, se nakonec oba dohodli, že ona přestane chodit do práce a od září bude učit děti doma. V červenci se vzdala svého veškerého volného času, aby mohl dokončit svou nejnovější knihu. A ona si může dělat, co se jí zlíbí, zase v srpnu. Řekl jí, že si Rose potřebuje od toho všeho tady odpočinout. Ona si ale potřebovala všechno promyslet.

Rose si v mobilu našla číslo Ethanovy matky.

Myslíte, že bychom ještě mohly jet?

Lottie jí poslala v esemesce odpověď: Myslím, že mohly.

Robert SanSouci si pomyslel, jak zvláštně působí tenhle malý kousek papíru s inzerátem na lidi. Nikdy svou rodinnou chatu nesvěřil realitce – ne že by to v případě Little Lost Island snad bylo potřeba. Nikdy ji nepronajímal přátelům. Nechal to náhodě, ale zároveň se postaral, aby lístek visel na místě, kde si ho mohli přečíst ti, kdo chatu nejvíc potřebovali. Takzvané Pravidlo Robertovy vývěsky.

„Na lidi to takhle působí,“ řekl a žena stojící před ním v City Bakery se otočila. „Nemyslím vás,“ dodal na omluvu.

Za ta léta zjistil, že pouze ty rodiny nebo ženy – ve skutečnosti to byly hlavně ženy –, které se odváží si pronajmout na měsíc Hopewellskou chatu, jsou ty, u nichž byla nejvyšší pravděpodobnost.

Trval na tom, že se musejí napřed jednou osobně setkat, trval na tom, že to musí být měsíc, a stanovil velmi vysokou cenu. Fungovalo to. Jeho systém pokaždé zajistil, aby byli jeho nájemníci toho místa hodni. Většina z nich chatu zbožňovala, ale ne způsobem, jak by si přál on. Již samotný název zněl, jako by chata patřila k ostrovu. Odnesl si kávu na jednu z těch nepohodlných čalouněných lavic a posadil se k malému stolku. Odtud byl dobrý výhled na dveře a on mohl hádat, která z nich to je. Ve skutečnosti si moc chtěl objednat preclíkový croissant, ale měl z něj pak vždycky ve vousech spoustu drobků. A některé ženy nemají rády vousy.

Téměř nikdo netušil, že má v Maine chatu. Bylo šílené, že něco takového vlastnil. Bylo to takřka klišé: před deseti lety mu zavolal notář z Pittsburghu. Jeho stará sestřenice „zesnula“ a dědictvím po ní byla chata v Maine plus právě dost peněz na zaplacení ročních výdajů zhruba na deset let. Robert ještě studoval na vysoké a první dva roky se tam ani nedostal. A když si pak konečně udělal výlet – osm set kilometrů na poloostrov plný zákrutů, potom přes vodu z Big Lost Islandu a na ostrově nahoru do vyčerpávajícího kopce do chaty –, byl ohromen. Přímo omráčen. Narodil se a vyrůstal mimo Chapel Hill; jeho představa chaty byla stejná, jak si chatu představuje většina lidí: útulné místo s krbem a malou roztomilou ložničkou a doškovou střechou. Věděl, že došková střecha tam nejspíš nebude, ale tohle? Tohle byl zámek. Byl velký a – žádné jiné slovo to tak nevystihuje – prostě velkolepý. A vypadal, jako by měl odolat i silnému poryvu větru.

Tři ženy, které vešly do City Bakery se závanem vlhkého vzduchu, vypadaly sice promočené, ale se sebou spokojené. Nemyslel si, že by některá z nich mohla být Rose Arbuthnotová. Ani jedna z nich by mu nenapsala v SMS Řekněte mi, co mám dělat.

„Á, tady je,“ řekl Robert, opět ne tak úplně jen sám pro sebe. Věděl, že se nemýlí, když žena, která se vůbec nepodobala růži, otevřela dveře a začala zkoumat místo svýma bledýma očima. Vypadala jako obraz. Ale jako jaký obraz? Její oči se zastavily na něm a on přikývl. To je ona. To musí být ona.

Přišla k němu. „Pan SanSouci?“

„Robert,“ řekl a napřáhl ruku. Stiskla ji pevně, což ho potěšilo. Její ruce byly suché a studené. Vypadala asi o pět let starší než on. Líbily se mu vrásky kolem jejích očí.

„Proč se neposadíte?“ řekl. „Přinesu vám něco. Kávu? Cappuccino?“

„Dala bych si cappuccino,“ odpověděla Rose.

Teprve když se k ní vracel s kávou, došlo mu, jaký obraz připomíná. Byla tou ženou z obrazů Andrewa Wyetha – ne ta slavná, která sedí v poli a hledí směrem k boudě, ale ta druhá. Ta dobře stavěná blondýna s bledýma očima, která byla v polovině případů nahá. Začervenal se. Jestliže existovalo nějaké znamení, že někdo patřil do jeho chaty, pak to bylo tohle. „Jede i váš manžel? Myslím vaše rodina?“ Tak beztaktní, tak beztaktní! „Promiňte,“ dodal a položil si otázku, zda je rozvedená, nebo lesba, nebo zoufale osamělá jako on. „Můžete vzít s sebou, koho chcete. To je hopewellské pravidlo. Dostane se tam každý, kdo tam jet potřebuje.“ Cítil, že ocení, že jí dává volnost tam vzít s sebou, kohokoli chce, a doufal, že to cítí správně.

„Pronajmu si to místo s kamarádkou – je to moje známá, Lottie Wilkesová,“ odpověděla Rose. „Možná ji znáte ze Šťastného kruhu přátel.“

„Ze Šťastného kruhu přátel?“

„V Park Slope. Nebo znáte Prezident Pre?“

„Aha, ta vývěska,“ pochopil Robert. „Požádal jsem lidi, kteří si chatu pronajali loni, aby ji letos umístili někde v Brooklynu.“ Všiml si, že se usmála. „Mám celý štos těchhle lístků. Už celé roky na nich stojí totéž.“

„Lost Island,“ řekla.

Váhal, zda ji má opravit.

„Pardon, Little Lost Island,“ opravila se sama. „Lidé z loňska…“ Robert vnímal, že znejistěla. „Nechtěli si ji pronajmout i letos?“

Každý se vždycky chtěl do Hopewellu vrátit. Ale dosud si Robert pokaždé našel nové nájemníky. Vzhledem k tomu, že byl beznadějný, pošetilý a hloupý romantik, čekal na takovou nájemnici, která by se do něj v Maine mezitím zamilovala, nájemnici, s níž by tam chtěl žít celý život. A teď si byl celkem dost jistý, že ji našel.

„Ehm, pane SanSouci?“

„Říkejte mi Roberte prosím,“ opravil ji. Byl rád, že s ním mluví tak formálně. Byla to rarita. „Rád bych se podělil o Hopewell s kýmkoli, kdo ho potřebuje.“

Tváře Rose Arbuthnotové lehce znachověly.

„Není zrovna snadné se tam dostat,“ pokračoval. „Můžete letět do Bangoru a pronajmout si auto. Nebo můžete jet po I-95 na Route 1 a za Ellsworthem pokračovat po silnici 286. Ke konci se cesta dost kroutí. Neřiďte se GPS, nebo skončíte na Lost Road v Dorsetu. Pro hosty necháváme v přístavu loď.“

„To je od vás hezké, že nás nazýváte hosty,“ poznamenala Rose, „když si to pronajímáme. Doufám, že mi to všechno ještě napíšete.“

„Ano, napíšu,“ odpověděl Robert. „A hosté je hezčí slovo než nájemníci.“ Rose se pousmála a usrkla cappuccino. Usmívala se jen nepatrně, což se mu líbilo. „Motor někdy trochu zlobí,“ dodal, „ale nakonec vás Whaler na ostrov v pořádku dopraví. Aspoň dosud to tak vždycky bylo.“ Zasmál se, aby ji povzbudil. „Nebo můžete jet přívozem, pokud na místo dorazíte před šestou.“

„Sveze mi přívoz auto?“

„Na ostrov žádná auta nesmí,“ řekl Robert. „Pouze náklaďák správce a nová sekačka.“ Měl radost, že se zatvářila potěšeně a že ji to neotrávilo.

„Takže bude naše?“ zeptala se Rose. „Chata je tedy naše?“

„Je vaše,“ odpověděl Robert. „A vaší kamarádky.“

Lehce zaklonila hlavu, jako by si na něco vzpomněla. „Lottie se ptala, zda by to mohl být dvoutýdenní pobyt.“

Na okamžik zaváhal. Pravidlo znělo měsíc a cena byla, jaká byla. Bylo mu nepříjemné za to místo žádat tolik, ale byl to jediný způsob, jak si tu chatu udržet, když už byly peníze od sestřenice Joan pryč. Za jeden srpnový pronájem ročně si Robert mohl pronajímat byt na Východní sedmnácté ulici, věnovat se své nerozumné hudební kariéře (loutnisté nebyli příliš žádaní, ale jako hráč na kytaru nějak vyžil) a platit výdaje za chatu. Do ní, popravdě řečeno, už investoval spoustu peněz. A jednou do roka, v červenci, mohl jet sám do Hopewellu a vědět, že si vydělal dost, aby se tam chvíli zdržel. Kdyby nemusel hrát během prázdninového víkendu na svatbě, byl by tam i teď.

Co když se Rose, navzdory skutečnosti, že vypadala, jako by právě vystoupila z obrazu Andrewa Wyetha, nakonec na to místo nehodí? „Pokud si myslíte, že se vám to nehodí, mohu…“

Zvedla ruku, a on se uprostřed věty zarazil. Dotkl se citlivého nervu. Doufal, že ji úplně neodradil. „Ne, my si to vezmeme. Hned vám vypíšu šek.“ Podívala se do svého koženého batohu a vytáhla šekovou knížku. Robert byl překvapený, že ji nosí s sebou.

„Můžeme se domluvit na třetině teď a zbytku koncem měsíce nebo klidně i během srpna,“ nabídl jí.

Když utrhla šek, zamávala jím a podala mu ho. „Prosím,“ řekla. „Je váš. Hodíme se tam.“

Teprve když odešla a Robert byl zpátky doma a chystal se začít cvičit jednu z Downlandových galliard, všiml si, že šek je vypsaný na celou částku.

A přestože byl nadšený – může si teď zaplatit podnájem na celý rok, a možná i zaplatit zálohu na theorbu –, nebyl vlastně až tak překvapený. Robert dumal o Roseiných světlých očích, když sundaval svou nejdrahocennější loutnu. Uchopil ji do náručí a zahrál rozložený akord. „Cesty hopewellské chaty jsou nevyzpytatelné,“ zašeptal. „A zázraky se dějí.“

KAPITOLA 3

„Takže si najdeme ještě dvě osoby?“ zeptala se Rose. „Každá jednu?“

Velkým gestem v City Bakery si Rose prakticky vyluxovala bankovní účet. Chtěla na to použít své vlastní peníze, ale pouze s nimi se daleko nedostala. Rozhodly se tedy přibrat dvě další zoufalé ženy, což by znamenalo, že každá zaplatí čtvrtinu celého nájemného, a pak to bude pro každou z nich přijatelnější. (Lottie měla akciový certifikát a Rose jí řekla, že ho může prodat na burze.) Obě se shodly, že se musí řídit pravidlem Robertovy vývěsky. Hopewellská chata: pokud tam potřebujete jet, musejí vás tam přijmout.

„Já vím,“ řekla Lottie. Objednávala teď dvě dvojitá latté. Kontrolovala každý den cenu akcií a toho rána stouply o další čtyři centy. „Ale možná bychom měly počkat ještě týden. To budeme mít na výběr spoustu lidí, z nichž bychom si mohly vybírat.“

„Jedna z nich asi nemůže být ani skutečná,“ řekla Rose. „Caroline Desterová by stěží odpověděla na inzerát, který by našla v nějaké tělocvičně. A to ani kdyby to bylo v Tribece.“

Rose vyvěsila inzerát v džusovém baru v luxusním fitku Equinox v Duane Street. Šla si na Manhattan koupit knihu o raném dětství a o problémech s dekódováním, kterou měla zamluvenou v novém knihkupectví s knihami pro děti a o dětech. Míjela to místo zrovna ve chvíli, kdy déšť bubnoval do zamlžených oken fitcentra. V Equinoxu pochopitelně ani nebyla žádná nástěnka, a tak aspoň položila lístek v džusovém baru na stůl a odešla. Všechna ta přehnaně vypracovaná těla – sem už dávno nepatřila.

Lottiin hlas ji probral ze zasnění. „A proč jsi dala inzerát zrovna tam? To by mě tedy zajímalo.“

„Všechny ženy v Equinoxu vypadají tak vychrtle,“ odpověděla Rose. Vzpomínala na ně, když se dívala do zamlžených oken, po nichž stékala v čúrcích voda. „Některá z nich by mohla potřebovat malý ztracený ostrov.“

„Ten můj mi ulétl z rukou.“

„Co ti ulétlo z rukou?“

„Můj lístek. Inzerát na tu chatu. Ulétl mi, takže já jsem ve skutečnosti nedodržela pravidlo Robertovovy vývěsky.“

„Takhle jsi přišla k té Beverly? Myslela jsem si, že jsi ho dala do Garamond Clubu.“

„Chystala jsem se ho vyvěsit v parkslopeském Coopu, protože tam všichni všechno probírají. Ale nějak mi ulétl z rukou, když jsem šla na pracovní pohovor, který byl nakonec zrušen, díkybohu, protože kdybych to místo dostala, musela bych ho vzít, a potom bych musela zrušit Hopewell,“ opravdu se otřásla. „A našla ho nějaká žena a napsala mi e-mail. Podepsala se nepřechýleně jako Beverly Fisher z Garamond Clubu.“

Vygooglily si ji. Nebylo tam o ní toho moc – několik žen stejného jména bylo na Facebooku, ale žádná z nich nevypadala, že by to mohla být jejich Beverly.

„Jedna žena, kterou zná můj manžel, chodí do Garamondu,“ řekla Rose. Nechtěla Lottie říct, že to byl někdo z MacArthurova klubu géniů. „Napíšu jí SMS, ano?“

Odpověď přišla takřka ihned.

BF: ano, 30 let neoficiálně „partnerka Samuela Gorsche“ – ale bylo to tajné. Po Gorschově smrti má teď všechna Gorschova autorská práva, a tudíž i dost starostí, ale člověk nikdy neví. Zná na Broadwayi všechny. Při večeři se umí postarat o zábavu. Proč se ptáš?

Rose rychle odepsala a řekla: „Beverly by mohla skvěle doplňovat naši partu.“

„Beverly by taky mohla být stará protivná dáma,“ namítla Lottie.

„Zní to tak tajuplně,“ řekla Rose. „A společně s Caroline Desterovou budeme mít docela zajímavé osazenstvo.“

„Já ale nevěřím, že je to skutečná Caroline Desterová,“ řekla Lottie. „Sice si dokážu představit, že bydlí v Tribece, ale proč by chodila do tělocvičny, kde ji lidé mohou vidět?“

„Textovku přece posílala z nějakého telefonu, takže máme číslo.“ Obě se podívaly do Roseina mobilu. To číslo mohlo být odkudkoli. Dokonce i z Hollywoodu.

„Píše, že jí máme zavolat,“ řekla Lottie.

Rose vyťukala číslo. Vypadalo to strašně troufale, volat Caroline Desterové. Představovala americký sen – nohatá kráska ze staré newyorské rodiny a teď jedna z těch nových hollywoodských tváří, které se objevují všude. „Myslela jsem, že po Oscarech chodí kanálama,“ řekla Rose. Určitě to byla jiná Caroline Desterová. „Vyzvání to.“ Zapnuly reproduktor.

Dokonce i se zkreslením způsobeným Roseiným zastaralým mobilem to byl onen hluboce posazený vzrušující hlas, který obě okamžitě poznaly při jejím prvním haló.

„Haló, to je Caroline Desterová?“ řekla Rose nejistěji, než chtěla. „Tady Rose Arbuthnotová.“ A ještě než to Caroline mohla položit, dodala: „Odpověděla jste na náš malý inzerát.“ Proč malý?

„Á, hopewellská chata,“ odpověděl nervózní hlas. „Ano, ráda bych tam jela.“

Rose si posléze nebyla schopna vybavit, co přesně si poté řekly. Caroline Desterová potřebovala jet na Little Lost Island, a ony to Caroline Desterové přece nemohly odmítnout.

„Ona nám to ale pokazí,“ řekla Rose, když zavěsila. Dokázala si to moc dobře představit – ostrov plný paparazzi, jejich fotky na nějakých bulvárních webovkách. „My tam přece jedeme, abychom unikly běžnému shonu.“

„Nemyslím, že nám to pokazí,“ namítla Lottie. „Chce taky uniknout shonu stejně jako my. Každý chce kousek Caroline Desterové,“ dodala, „jenom my ne.“

Byla pravda, že každý chtěl kousek Caroline Desterové. Každý to chtěl už od doby, kdy byla malá. Ona byla to dítě, které se objevilo v první a nejslavnější reklamě na Graffovy diamanty. Když jako dítě hrála v nezapomenutelném remaku filmu Velvet vítězí, prohlásil A. O. Scott, že je „téměř tak krásná jako Elizabeth Taylorová“. Prožila řádku poměrně nepříjemných let, během nichž ji poslali na Střední internátní školu svatého Ondřeje v Delaware, aby se tam seznámila se sobě podobnými dětmi boháčů a získala tam dostatečně dobré známky na to, aby se dostala na Brownovu soukromou univerzitu. Vydržela tam rok a půl a pak zazářila ve filmu Richarda Linklatera, který se stal jeho největším kasovním úspěchem a jenom ve Spojených státech vydělal 408 milionu dolarů.

To byl první Oscar, který nedostala.

„Doufám, že to nejsou nány, které by mě chtěly jenom okukovat,“ říkala si Caroline, když se dívala do zrcadla před příjezdem dvou návštěvnic. Měla tvář, která vypadala dobře v každém světle, z každého úhlu. Svou graciézní rukou si z tyrkysových očí odhrnula záplavu přirozeně vypadajících melírovaných vlasů. Nesnáším pohled na svá nehtová lůžka, pomyslela si.

Dosud nebyl vynalezen fotoaparát, který by Caroline Desterovou uměl vyfotit tak, aby nevypadala dobře. Její pleť prakticky zářila, podobně jako se to říkalo o Jean Harlowové. Tělo měla mrštné a pružné ještě z let osobního tréninku a jednoduše i díky dobrým genům. Zatím nikdy nevykonávala žádnou práci, a to jí už bylo dvacet sedm. Byla na vrcholu své hry – tedy do letošního února.

Když ji nástrahami oscarové kampaně prohnali poprvé, bylo to vzrušující a zábavné. Nečekalo se, že zvítězí, a také nezvítězila. Ale tentokrát se octla v čele. Moc Oscara chtěla. Vypadalo to slibně: získala Zlatý glóbus i Cenu Sdružení filmových a televizních herců. A potom jí během jediného večera unikl. Přehrávala si to ponížení stále dokola na YouTube, čímž ještě zvýšila skóre čtyř milionů zhlédnutí za pouhé dva dny. „A Oscara dostává…“ Ten obstarožní mimoň, který nebyl schopný přečíst jméno, a ani ho také nepřečetl poté, co se mu málem nepodařilo otevřít obálku. Julianne Mooreová půvabně vyběhla, aby mu podala brýle na čtení. Zašilhal na kartičku s tím svým úsměvem, poté se podíval do kamery a řekl: „Caroline?“

Zase se jí zvedl žaludek, když na to pomyslela. Toho večera se zvedla a nezapomněla si ani přidržet lem šatů, aby nezakopla. „Ne ne, je to Charlize! Promiňte, drahoušku! Oscara dostává Charlize…“ Stále se ještě se všemi objímala, když jí její producent řekl, ať přestane. Tvář se jí zkroutila v grimase a potom nemohla zastavit slzy. Nebyla schopná to zadržet. Probrečela celou vlídnou hereččinu děkovnou řeč.

Bylo to velkolepé představení a #crybabycaroline se stalo během nanosekundy memem. Pár lidí s ní soucítilo, většina ji však rozcupovala na kousky. Teď byla Sally Fieldovou naruby. Ale Sally si aspoň domů odvezla sošku.

Mohla si dát na hlavu papírovou tašku, ale to nebylo originální a přitáhlo by to ještě víc pozornosti novinářů. Místo toho se zašila v domě své matky a byla rozhodnuta s herectvím skončit. Koncem června začala prosit vesmír o znamení. A potom jedno takové znamení dostala – leželo na stole v džusovém baru, kam se šla schovat před deštěm. Pojede na to místo v Maine jako obyčejný člověk. Bude to její vůbec první akt jakožto obyčejného člověka – ne, bude to akce – od té doby, kdy byla ještě dítě. Bylo vyčerpávající být tím, kým byla.

S Beverly Fisherovou se spojila Lottie. Chtěla se ujistit, zda opravdu chce jet na Little Lost Island. Zdálo se, že Beverly nevěří telefonu, protože nikdy neodpověděla na SMS ani nebrala telefon a záznamník neměla. Lottie jí několikrát psala a až pak dostala odpověď:

Milá paní Wilkesová,

budu až do konce července mimo město, poté se k vám připojím v Maine. Ubytování se jeví uspokojivě, přestože toho nemohu mnoho říci k borůvkám a podobným věcem – to kvůli své barvosleposti.

Mým přáním je, aby mě nikdo nerušil a aby mně bylo umožněno strávit měsíc v naprostém klidu. Nemusíte cítit nijakou potřebu mě bavit. Mám za sebou tolik zábavy, že by to vystačilo na dva životy.

S určitými potížemi se mi podařilo převést prostřednictvím elektronického bankovnictví potřebné peníze na účet, který jste mi dala. Budu se těšit na shledání s Vámi v Hopewellu, ač jen v malých dávkách.

S pozdravem

B. F.

Beverly skutečně poukázala peníze na Rosein účet, čímž bylo Lottie dopřáno trochu víc času. (Ještě se jí nepodařilo rozloučit se s akciemi.) Rose zjevně cítila onu inspirovanou důvěru. Lottie se líbila řádka v dopise, kde se psalo o dostatku zábavy i na dva životy, a tak se Beverly stala čtvrtou z nich. Poslední ztracenou duší na Little Lost Islandu.

ZAČÁTEK SRPNA

KAPITOLA 4

Cesta do Maine trvala déle, než si kterákoli z nich představovala. Lottie a Rose se rozhodly si v návalu nadšení z Nové Anglie pronajmout subaru, avšak teď když se Rose řítila nekonečnou šedí po severní I-95, měla pocit, že jet společně autem byl hodně špatný nápad.

„Nebreč, Rose,“ řekla Lottie. „Tahle hudba rozesmutní každého.“

„Pokud neskončíme v zemi Stephena Kinga,“ poznamenala Rose.

„Tady není nikdo, koho bychom se mohly zeptat,“ odpověděla Lottie. „Odboč tady!“

„Nekřič na mě!“

„No ták!“

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

ČERVEN A ČERVENEC

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

ZAČÁTEK SRPNA

KAPITOLA 4