Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Wolfgang Bauer

UKRADENÉ DÍVKY
Boko Haram a teror v srdci Afriky

Fotografie Andy Spyra

Z německého originálu
DIE GERAUBTEN MÄDCHEN
přeložila Tereza Semotamová

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6389. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová
Sazba a grafická úprava Martin Dubský
Jazyková korektura Pavlína Zelníčková
Počet stran 176
První vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod

© Suhrkamp Verlag Berlin 2016
© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9465-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9464-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0176-4 (print)

Stávám se vskutku sebou jen díky svému vztahu k „Ty“;
stávaje se sebou říkám „ty“.

Martin Buber

Les, který se v Nigérii stal noční můrou, je temný a téměř neproniknutelný. V Nigérii se říká, že kdo do něj vstoupí, ten už nevyjde ven. Padne na něj prý kletba z dávných dob. Les je tak starý, že už nikdo nedokáže říct, co jeho název původně znamená. Sambisa je posledním lesem tohoto druhu. Ze všech velkých lesů na severovýchodu Nigérie zůstal jen tenhle. Stromy tohoto lesa nejsou ničím zvláštní. Jsou vysoké jen pár metrů, sukovité a vzájemně prorostlé. Stromoví je plné trní, které je ostré jako drápy. Přes koruny stromů není vidět nebe, slunce tam proniká jen zřídka. Půda v lese není stabilní. Mocná povodí, která pramení v pohoří Mandara, se nevlévají do moře, ale končí v tamních bažinách. V lese Sambisa žije spousta šelem. Nejnebezpečnějším obyvatelem je ovšem člověk. Přesněji: muž.

Silnice, která se nachází nedaleko lesa, má úřední značení A13. Nad ní ční šedé výběžky skal. Následek chrlení mocných lávových výbuchů před mnoha tisíci lety. Se silnicí A13 na severovýchod Nigérie přišel pokrok. Byla dokončena na počátku 80. let a jakožto první silnice otevřela tuto oblast modernímu obchodu. Je dvouproudová a vede z města Jola 350 kilometrů až do Bamy. Tato vyasfaltovaná cesta lidi téměř neodolatelně přitahuje. Po celé její délce stojí vesnice z cihlových domků a kulaté hliněné chýše. Osady se v posledních letech zvětšují čím dál víc. Nesou názvy Mičika, Duhu, Gulak nebo Gubla. Prostor pro nové nápady a další vývoj. Tato silnice místnímu obyvatelstvu nejdříve přinesla lékaře, léky, učitele. Nyní přináší bídu a utrpení.

SADIYA (38) Trhovkyně, matka pěti dětí, Boko Haram ji v lese Sambisa drželo devět měsíců. Musela se nedobrovolně vdát a v době konání rozhovoru čekala dítě se svým mučitelem. (str. 33–64)

TALATU (14) Sadiyina dcera, než byla unesena, chodila do deváté třídy. Unesli ji společně s matkou a rovněž se musela nedobrovolně vdát. (str. 33–64)

BATULA (41) Je starší sestrou Sadiyi, trhovkyně, matka devíti dětí, na devět měsíců byla unesena a odvlečena do Sambisy. V době konání rozhovoru čekala další dítě. (str. 67–93)

RABI (13) Dcera Batuly, až do svého únosu chodila do páté třídy. Unesli ji společně s její matkou. I Rabi se musela nedobrovolně vdát. (str. 67–93)

SAKINAH (33) Porodní bába, matka šesti dětí. Několik týdnů se schovávala v horách a poté ji na dva měsíce unesli. Její nejstarší, jedenáctiletá dcera zemřela, když se v odloučení od matky vydala na útěk před sektou. (str. 96–110)

ISA (23) Obchoduje s kozami, je bratrancem Sakiny. Utekl se Sakininým mužem do hor a několik měsíců se tam ukrýval. Na útěku pochovali Sakininu nejstarší dceru. (str. 96–110)

RACHEL (21) Nevlastní sestra Sakiny, pěstitelka, několik měsíců žila v zajetí sekty Boko Haram.

GAJAR (16) Pracuje na poli, na sedm měsíců ji zavlekli do lesa Sambisa, kde musela nedobrovolně uzavřít manželství. Otcem jejího syna Isy je její mučitel.

„Čest budiž Bohu, moje jméno je Jamā’at Ahl as-Sunnah lid- Da’wah wa’l-Jihād. Jsme ti, kterým se říká Boko Haram. Pochválen buď Bůh, podali jsme vysvětlení, řekli jsme všechno, co muselo být řečeno.

[…] Některá individua zašla tak daleko, že o nás řekla, že jsme zhoubný nádor, což je idiotská nemoc. Ne, my nejsme žádný nádor a nejsme žádná nemoc a nejsme nevypočitatelní lidé se zlými úmysly, a jestliže nás veřejnost nezná, tak Alláh zná každého.“

Abú Bakr Šekau, duben 2011

LES

TALATU Jmenuju se Jummai, ale všichni mi tu říkají Talatu, protože jsem prvorozená. Než mě odvlekli do lesa, chodila jsem do deváté třídy Secondary School vDuhu. Mým nejoblíbenějším předmětem je matematika. Mám ráda matiku, protože je logická. Když jednou něco pochopíš, logiku nějakého matematického pravidla, všechny úkoly vyřešíš úplně snadno arychle. —

Hluboko vbažinách lesa Sambisa se nachází hlavní stan teroristické skupiny, která se vyznačuje neobyčejnou krutostí. Je moderní izastaralá zároveň. Svět jí říká Boko Haram (Západní učení je zakázané). Sekta samotná si dala název Jamā’at Ahl as-Sunnah lid-Da’wah wa’l-Jihād (Lidé oddaní propagaci Prorokova učení adžihádu). Bojují za zavedení kalifátu vNigérii akooperují sal-Káidou vMali aAlžírsku. Vsoučasné době přísahali věrnost Islámskému státu. Vlétě 2014 jen během několika málo měsíců obsadili pětinu území Nigérie.

SADIYA Přijdeš do lesa arázem je tma. Taková tma, že zapomeneš, že je den. Jsem matka Talatu. Obě nás odvlekli do lesa. Řidič naší dodávky musel rozsvítit, protože tam zničehonic byla taková tma. —

Západ toto drama vNigérii téměř nezaznamenal – až do noci ze 14. na 15. duben 2014. Té noci Boko Haram uneslo 276 žákyň zinternátu vmalém městě Čibok. Naložili je do nákladního auta aodvezli je do lesa, odkud dodnes neunikly. Brutalita Boko Haram tehdy zaplnila hlavní titulky mezinárodních deníků. „Bring back our girls,“ žádaly náhle prominentní osobnosti jako Michelle Obamová, manželka prezidenta Spojených států amerických. Přepadením Čiboku se nigerijské drama dostalo na veřejnost. Vsoučasné době se odhaduje, že vzajetí Boko Haram je mnoho tisíc žen. Většinu znich nejspíše drží vSambise atamních bažinách. Evropské aafrické politické špičky zorganizovaly krizové zasedání na záchranu těchto dívek. Angela Merkelová přislíbila podporu západoafrické jednotce rychlého nasazení. Ale šok brzy opadl. Severovýchod Nigérie je od světových mocenských center příliš vzdálený.

Náš tým, autor, fotograf apřekladatel, včervenci 2015 apotom ještě jednou vlednu 2016 pro tuto knihu vyzpovídal přes šedesát dívek ažen, kterým se zkrutých táborů Boko Haram podařilo utéct. Hodně zžen, snimiž jsme hovořili, zlesa uniklo teprve před několika dny. Jejich vyprávění dokumentuje neskutečné zločiny aumožňuje nahlédnout do fungování organizace. Jedná se oteroristickou skupinu, která vposledních letech zabila velké množství lidí, dokonce více než tzv. Islámský stát. Vraždí tolik lidí, ale víme oní jen málo. Je nejasné, jakým způsobem je vedena, co jsou její dlouhodobé cíle, kdo ji financuje, proč činí určitá rozhodnutí.

Vyprávění unesených žen tyto otázky nezodpovědělo, ale můžeme se díky nim kodpovědím alespoň přiblížit. Jejich výpovědi nejsou jen zdrojem informací osektě Boko Haram. Jsou něčím víc: svědectvím onich samých. Nahlížíme skrze ně do jejich životů, které nám ipřesto, že máme internet ažijeme vglobalizovaném světě, zůstávají tolik cizí. Ocitáme se tak vuličkách vesnic, kde žijí, jejichž názvy často neumíme vyslovit adají se najít jen na málo mapách. Vyprávění těchto žen jsou bolestivá. Iproto, že nám ukazují, jak omezený náš pohled nadále zůstává. Jak úzký je výřez našeho vnímání. Jak bídné je naše chápání tohoto světa atéto doby, které říkáme „naše“.

Ve zdánlivě daleké Evropě aAmerice se nás katastrofa jménem Boko Haram zatím netýká. Většina pozorovatelů se ale shoduje, že sekta jednoho dne zaútočí ina západní civilizaci. Nesmíme tedy teror Boko Haram ignorovat. Pokud budeme odvracet oči od utrpení jiných, brzy je zakusíme na vlastní kůži. Sterorem lze úspěšně bojovat, pouze pokud budeme naslouchat jeho obětem: ženám.

SADIYA Nechali mi jen moje jméno. Všechno ostatní mi vzali. Jsem teď někdo jiný. Cítím to. Jsem někdo, koho neznám. Vyrůstala jsem ve vesnici Duhu ve spolkové zemi Adamawa. Většina tamních obyvatel jsou křesťané, ale my jsme muslimové. Do školy jsem nikdy nechodila. Musela jsem pracovat na polích, která patří mé matce. Můj otec pracoval jako zedník. Byl neustále na cestách. Když byl doma, rodiče se pořád hádali. Nechali se rozvést. Vyrůstala jsem umatky. Jako dítě jsem byla šťastnější než dnes. Když jsem byla malá, nic mi nechybělo. Chybí mi ta lehkost tehdejšího života.

Všestnácti letech jsem se vdala. Bylo mu osmnáct, byl to fešák! (Směje se anesměle se dívá do země.) Neustále vtipkoval. Jezdil snáklaďákem abyl zaměstnaný uspediční firmy vMaiduguri, hlavním městě spolkové země Borno. Projížděl Duhu aměl poruchu na autě. Tak jsme se seznámili. Stála jsem skamarádkami ve frontě ustudny, když vtom knám přišel. „Tebe jsem tu ještě nikdy neviděl!“ řekl mi asmál se. Tak to začalo. Byli jsme manželé dvanáct let. Přestěhovali jsme se do Maiduguri do firemního areálu spediční firmy, kde si muž pronajal malý obchod. Prodávala jsem tam mýdlo, kostky maggi arajčatovou omáčku. Mohla jsem zaměstnat dvě dívky jako prodavačky. Měli jsme dobré příjmy. Jezdil po celé zemi až dolů na jih do Port Harcourt. Potom se ale snáklaďákem zřítil do řeky aumřel. Už je to sedm let. —

Prostory, vnichž osmatřicetiletou Sadiyu ajejí čtrnáctiletou dceru Talatu poprvé potkáváme, se nacházejí vmalém obytném domě vcentru Joly, hlavního města nigerijského spolkového státu Adamawa. Je polovina července 2015. Obě, matka idcera, byly koncem srpna 2014 uneseny ze své vesnice. Včervnu 2015 se jim podařilo utéct. Sedíme na koberci, protože Sadiya aTalatu se na pohovkách akřeslech vmístnosti necítí dobře. Tam, odkud pocházejí, vkřeslech sedávají jen vysoce postavení lidé. Okna jsou zatažená tmavými závěsy, venku je šílené vedro.

Město Jola je považované za poslední bezpečné místo, za ním už začíná zóna pod kontrolou Boko Haram. Ti, kteří ze spárů Boko Haram utekli, tam hledají útočiště apomoc. Aktivita teroristické sekty způsobila, že se zJoly během několika měsíců stala milionová metropole. Zletadla Jola působí spíše jako maloměsto. Nízké domy, hodně znich hliněných, většinou jednopatrové, se střechou ze zvlněného plechu modré, červené ažluté barvy. Mezi tím velká tržiště, která jsou znovu aznovu cílem bombových útoků, sídlo univerzity obehnané vysokou zdí. Asfaltované jsou jen hlavní dopravní tepny. Město je charakteristické hlavně všudypřítomným prachem. Prach je na žlutých motorových tříkolkách, levném hromadném dopravním prostředku. Prach pokrývá řady evropských ojetých aut spěchajících po silnicích. Sahel začíná opár kilometrů severněji, neustále však písečné bouře posílá až do Joly. Saharský písek pak slunce zastiňuje, barví den nejprve do zářivé žluté, brzy oranžové, pak nejtemnější hnědi. Potom se zdá, jako by se nebe nad městem celé převrátilo.

Vroce 2010 vJole údajně žilo 340 000 lidí. Nikdo nedokáže realisticky odhadnout, kolik obyvatel má vsoučasné době. Předměstí Joly se zvětšuje, nové čtvrti vyskakují jako vředy. Narychlo postavené domy, jeden vedle druhého, zřídkakdy skutečně dostavěné, protože lidé se do nich stěhují, už když stojí hrubá stavba. Hodně lidí těží zuprchlíků. Ceny nájmů se vymrštily do nehorázných výšin. Ve městě, ve kterém je stejně kostelů jako mešit, vzrostla prostituce. Uprchlíci nocují vkaždé skulině mezi domy, vyplnili každou spáru. Kdo to nezvládne vjednom ztěch velkých táborů, vbytě uznámých, nevydrží to, protože dojdou peníze. Kdo město zase opouští, musí zpátky na vesnici, kde ještě pořád panuje děs. Právě odtamtud pocházejí ženy adívky, snimiž jsme hovořili. Ze světa, do kterého my, reportéři, nesmíme vstoupit.

Dva dny jsme hovořili smatkou adcerou, sebevědomými ženami. Obě uneslo Boko Haram. Sadiya je všestém měsíci těhotenství. Má už pořádné břicho. Otcem dítěte je ten, kdo ji znásilnil.

Sadiya je vysoká, vyčerpaná akřehká. Nějakým zvláštním způsobem připomíná vílu. Ale hlas má temný adrsný. Zní staře asešle. Když vypráví, působí, jako by byla někde daleko, oči má bez výrazu. Právě je ramadán, muslimské postní období. Sadiya ho disciplinovaně dodržuje, nepije, vpředepsané časy se modlí. Talatu ne. Jako by svoji matku chtěla provokovat, před Sadiyinýma očima pije, dlouze as požitkem, ajejí matka zraněně odvrací zrak.

Tyto dvě ženy jsme sem pozvali přes důvěrníky. Po útěku se vrátily do svých vesnic. Všechny ženy, snimiž vedeme rozhovory, pocházejí zmalého kmene Margi, který čítá asi 250 000 lidí. Abychom je chránili, změnili jsme jejich jména. Každý den měníme místa, kde se potkáváme, neboť Boko Haram znovu aznovu unáší lidi iz Joly. Kposlednímu útoku na tržiště vdobě naší návštěvy došlo teprve před dvěma týdny, oživot přišlo 45 lidí.

Zpočátku panuje při našich setkáních sženami velká nedůvěra. My máme strach znich, protože Boko Haram unesené dívky nutí se při sebevražedných atentátech vyhodit do povětří. Odpalování mladých žen na rušných místech je vNigérii téměř na denním pořádku. Většina znich tak činí zdonucení. Jiné tak ale konají zpřesvědčení. Kdo umí zhodnotit, jak moc se člověk během několikaměsíčního zajetí změní? Jak moc se lidská psychika přizpůsobuje, abychom vmezní situaci přežili? Asamozřejmě ženy, které potkáváme, mají strach znás, protože nejdříve nedokážou odhadnout, jestli jsme pro Boko Haram, nebo proti. Tato sekta jejich svět utvářela příliš dlouho.

SADIYA Muž se jmenoval Moussa. Po nehodě snáklaďákem ho nejdřív odvezli do nemocnice, tak mi to vyprávěl jeden kamarád. Ale tam zemřel ajá musela zavřít obchod. Samotný obchod nás neuživil. Chyběl nám jeho příjem. Vzala jsem zásoby zboží zobchodu avrátila se do Duhu. Můj manžel ajá jsme obchodu dali zvláštní jméno, ale já to jméno zapomněla. Divné, že? Zapomněla jsem, jak se ten obchod jmenoval. —

Chvíli přemýšlí, mlčí, zase přemýšlí, zakroutí hlavou.

SADIYA Co jsem ale měla dělat? Se všemi těmi dětmi? Dlouho jsem nevěděla. Poprosila jsem ty dvě dívky, které jsem zaměstnávala jako prodavačky, ať vobchodě zůstanou, dokud všechno zboží neprodají. Peníze mi pak poslali do Duhu. Jenže za pět měsíců se všechno prodalo. Byla jsem zoufalá. Do školy jsem nikdy nechodila, od svatby jsem na poli nepracovala. Zkusila jsem to na poli, ale bylo to pro mě hrozně těžké. Záda. Hrozně mě bolela, musela jsem přestat. Když to člověk dělá odjakživa, tak si tělo na tu práci zvykne. Ale já už na to nebyla zvyklá. Tak jsem začala dělat kosai, fazolové koláčky, které se smaží vpalmovém oleji. Šéf vesnice mi dal povolení ajá si na autobusové zastávce otevřela stánek. —

Kašle, vyplivuje bílou pěnu, pálí ji na hrudi, má bolesti hlavy, pořád dokola se chytá za čelo.

SADIYA Já aTalatu jsme ve stánku byly tým. Ona koláčky balila do sáčků akasírovala peníze od zákazníků, zatímco já jsem smažila nové kosai. Ve velké pánvi jsem vždy měla dvanáct litrů oleje. Dělat kosai není lehké. Člověk musí být zkušený. Musíš přesně vědět, kolik čeho kdy přimíchat.

Každý den vstávám opůl sedmé, umyju malé, obléknu je do školních uniforem, dám jim peníze na školu, padesát nair (asi 5 korun) na svačinu, sto nair dám Talatu, aby mohla jet do školy autobusem. Malí se jmenují Estha, té je dvanáct let, aBuba, tomu je deset let. Bubovi dávám fotbalový míč, protože opřestávce si kope skamarády. Estha má ssebou pletení, protože ráda skamarádkami plete.

Když jsou děti ve škole, jdu ven na pole asbírám dřevo do ohně kvaření ve stánku. Většinou mi to trvá hodinu. Práce je to těžká, ale mám ji ráda. Venku máš svůj klid. Nemusíš moc mluvit. Můžeš ovšem přemýšlet. Pak to odnesu domů, na hlavě. Uvařím rýži jollof, scibulí, rajčaty abramborami. Po vaření si na chvíli lehnu, až kolem druhé hodiny odpoledne přijdou děti. Ty mě vzbudí, najíme se avyrážíme kautobusové zastávce. Nesu ssebou obrovskou černou pánev. Až do jedenácti hodin vnoci Talatu ajá prodáváme kosai.

Nejvíc vydělávám vprosinci kvůli spoustě křesťanů unás ve vesnici. Večer vypiju ještě konev mléka, abych zhrdla spláchla saze zohně, alehnu si. —

Teroristická sekta se přiživuje na oblasti, která patří knejchudším na světě. Vpánvi Čadského jezera, kde spolu sousedí Niger, Čad, Kamerun aNigérie, většina obyvatelstva podle výpočtů Světové banky během jednoho dne neutratí více než jeden dolar denně. Ozbrojené bandy útočí na Nigérii, stát mezi zónou Sahelu aAtlantiku. Setkává se tu muslimský svět severní Afriky akřesťanský svět jihu.

Jen vmálo zemích najdeme tolik protikladů jako vNigérii. Jedná se okonglomerát 514 národnostních skupin a190 milionů obyvatel. Žije tu stejné množství křesťanů jako muslimů. Sever je ohniskem náboženství. Jen stěží na této zeměkouli najdeme region, kde je působení náboženských sil stejně citelné jako právě vtéto části Nigérie. Vtéto oblasti se neustále něco mění. Staré hodnoty pomalu zanikají. Kmeny, přestože jsou nadále velmi důležité, ztratily mnoho na své důležitosti. Od zavedení umělého hnojení počet obyvatelstva rychle vzrostl. Změny vNigérii vedou ktomu, že se sever čím dál více vzdaluje jihu. Jižní, přímořská část mezi přístavními městy Lagos aPort Harcourt je hospodářským motorem země. Sídlí tam ropný průmysl, ale také legendární nigerijský filmový průmysl, „Nollywood“, kde vzniká více filmů než vindickém Bollywoodu. Ekonomický rozmach jihu je důvodem, proč nigerijská ekonomika vroce 2014 (údajně) předběhla Jihoafrickou republiku. Na jihu žije významná střední třída, která vzhlíží přes Atlantik kAmerice.

Nejhezčím okamžikem dne je vždycky okamžik krátce před usnutím. Cítím se vždycky tak lehká.

Potom nás zase naložili na náklaďáky. —

Už si nemůžu vzpomenout, jak ten muž, můj muž, vypadal. Už to nevím. Téměř všechno jsem zapomněla. —