Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Radomír Socha

Strašidlář
Mezi námi z hlubin tajemna

Ilustrace Zdeňka Študlarová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6302. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2016
Vytiskly tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9335-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9334-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0052-1 (print)

Jak chtěl Křesadýlko pro Rozárku duhové šatičky

Konečně se ohlásilo léto. Sice pomalu, ale bylo konečně tady. Všichni vlese na něj už netrpělivě čekali, protože se těšili, až bude zase teplo. Anetěšili se marně. Léto přišlo splnou parádou. Shorkem ise zralými lesními jahodami. Zvláště na prosluněných okrajích lesa jich bylo požehnaně. Všude se to jimi jen červenalo – radost pohledět!

Jakmile se to po lese rozkřiklo, nastal mezi skřítky pořádný mumraj.

„Dozrály jahody!“ ozývalo se ze všech koutů lesa.

Les byl najednou plný skřítků, itěch, kteří byli jinak líní vystrčit hlavu zpostele. Kdekdo pelášil kokraji lesa natrhat si alespoň malý hrníček těch voňavých červených kuliček.

„Nasbírám pár jahod pro Rozárku,“ rozhodl se Křesadýlko, „určitě si na nich ráda smlsne.“

Popadl pohárek apelášil kokraji lesa, jak nejrychleji uměl.

Měl štěstí. Bylo jich tam dosud stále dost. Skřítkové je ještě nestačili vysbírat.

„To je ale bašta! Ajak krásně voní!“ zvolal spokojeně, jakmile pár jahod slupnul.

Sbírání mu šlo od ruky.

„Jednu pro Rozárku ajednu do pusy,“ smál se Křesadýlko. Tak dlouho si to opakoval, až měl pohárek ibříško plné.

„Tak… teď se natáhnu abudu se chvíli slunit. Aspoň mi už nikdo neřekne, že vypadám jako kozí sýr.“

„Safraporte… to je ale smůla!“ vykřikl, sotva ulehl do trávy apohlédl na oblohu.

Ta mezitím potemněla, jako kdyby ji někdo přemaloval tmavě šedou barvou.

„Vypadá to, že každou chvíli začne pršet,“ ušklíbl se, popadl pohárek sjahodami azačal se rozhlížet, kam by se před deštěm ukryl.

„No jasně… schovám se do ptačího krmítka!“

Na nic nečekal auž kněmu uháněl. Bylo připevněno na větvi dubu rostoucího hned na okraji lesa. Naštěstí bylo prázdné. Abodejť by ne! Potravy pro ptáčky bylo všude nadbytek. Než by řekl švec, už seděl pod stříškou krmítka ispohárkem jahod. Akorát to taktak stihl.

Několikrát krátce zahřmělo apak začalo lít jako zkonve. Křesadýlkovi nezbývalo nic jiného než počkat, až ten liják přestane. Bohudík netrval dlouho.

Přestože dosud poprchávalo apolovina nebe nad Křesadýlkem byla ještě zatažená, zdruhé strany oblohy již vykukovalo zpoza mraků sluníčko.

„Pááááni…, to je ale nádhera!“ vyjukl překvapením Křesadýlko, když se zničeho nic objevila nad pastvinou překrásná duha. Sahala od jednoho okraje pastviny, poblíž kterého seděl, až kjejímu druhému okraji, ba ještě dále, kamsi daleko za kopec.

Jak si tak duhu prohlížel, zkoprněl úžasem. Nevěřil svým očím. Zahlédl, jak po duze vyšlapuje překrásná panenka vpestrobarevných šatičkách. Hrály všemi barvami, úplně stejnými, jaké měla duha. Také ve vlasech měla velkou duhovou mašli. Křesadýlko na ni civěl sotevřenou pusou jako na nějaké zjevení.

„Vždyť je to duhová víla!“ udiveně vyjekl. „Akoho to má před sebou? Propánajána… Vždyť jsou to beránci!“ vyvalil Křesadýlko kukadla dokořán, až mu málem vypadly zdůlků.

Avskutku! Před duhovou vílou pochodovali po duze šediví kudrnatí beránci. Víla je vedla jako pastýřka někam daleko za obzor. Jakmile zmizeli za kopcem, všechno rázem zmizelo. Víla, beránci anakonec isamotná duha.

„Panečku… ta duhová víla měla ale nádherné šaty,“ zabrblal Křesadýlko, když se konečně vzpamatoval. „To by bylo něco pro Rozárku,“ blesklo mu hlavou.

„Už vím, co udělám!“ zaradoval se. „Počkám si, až se duha objeví znovu, akus zní ustřihnu na šatičky pro Rozárku.“

Slezl ze stromu dolů auháněl kRozárčině chaloupce.

„Rozárko… Rozárko…“ halasil už zdálky, „podívej se, co jsem ti přinesl.“

„Jééé… ty jsou krásně červené. Ajak překrásně voní,“ zajásala Rozárka. Než se Křesadýlko vzpamatoval, už měla několik jahod vpuse.

„To je ale dobrota. Jsou sladké jako med,“ oblízla se anabídla pár jahod Křesadýlkovi.

„Já už jsem měl. Ty jsem natrhal pro tebe.“

Rozárka se nenechala dlouho pobízet aza chvíli byl pohárek prázdný.

„Udělal jsi mi ohromnou radost. Už dlouho jsem si tak nepochutnala,“ uculila se Rozárka.

„Však ti zase ještě nějaké brzy přinesu. Aktomu něco navíc. To… to… budeš koukat, až to uvidíš!“ blekotal radostně skřítek.

„Co to bude?“ vyzvídala Rozárka.

„Neřeknu! Nech se překvapit!“ odvětil Křesadýko tajemně jako hrad vKarpatech. „Teď už ale musím běžet kČarovníčkovi. Budu od něho něco potřebovat,“ zasmál se spiklenecky arozběhl se kjeho chaloupce.

„Už se těším, až budeme spolu za soumraku zavírat kytičky,“ zavolal ještě zdálky na Rozárku anato zmizel vlese.

„Půjčil bys mi velké nůžky?“ zeptal se Křesadýlko skřítka Čarovníčka, když ho zahlédl sedět na terase chaloupky vproutěném křesle.

„Nůžky?“ překvapeně zdvihl obočí Čarovníček. „Nač ti budou?“

„To ti nemohu říci, je to tajemství,“ zahuhlal Křesadýlko.

„Ty jeden tajnůstkáři! Ale musíš mi je pak vrátit,“ řekl Čarovníček. Odběhl dovnitř chaloupky aza chvíli byl zpět isnůžkami.

„Vrátím… vrátím…“ zablekotal Křesadýlko arychle zastrčil nůžky do kapsy kabátu, aby si to Čarovníček náhodou nerozmyslel.

„Ty máš ale nějak naspěch! Hlavně nezapomeň na to, co jsi mi slíbil!“

„Neboj se! Jakmile je nebudu potřebovat, hned ti je přinesu,“ dušoval se Křesadýlko. „Ale nějaký ten den to může trvat,“ zatvářil se záhadně amazal nazpět do své chaloupky.

Ataké to nějaký ten den trvalo. Skoro celý týden.

Ode dne, kdy vyškemral na Čarovníčkovi nůžky, každý den upřeně pozoroval oblohu. Čekal, až se nebe opět zatáhne šedivou záclonou azačne pršet.

„Kapy… kapy… kap…“ ozvalo se jednoho dne odpoledne, když právě dojedl oběd.

Vtom se před ním objevila duhová víla, jako by spadla znebe.

„No, snad se tak moc nestalo,“ svěsil provinile ramena Křesadýlko.

„Akomu patří?“