Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Charlotte Joko Becková

Zen na každý den

Štěstí je teď a tady

Přeloženo z anglického originálu Everyday Zen: Love and Work.

Copyright © 1989 by Charlotte Joko Beck. Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

All rights reserved. Printed in the United States of America. For information address HarperCollins Publishers, 195 Broadway, New York, NY 10007.

Překlad Daniela Vránová a Hana Vránová

Vydala GRADA Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 6 436. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Kočí

Foto na obálce depositphotos.com

Sazba Jan Šístek

Formát ePub Jan Šístek

Odborná redaktorka Šárka Kratochvílová

Počet stran 240

První vydání, Praha 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

___________________________________________

© GRADA Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9538-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-9537-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-0284-6 (print)

GRADA Publishing: tel.: 234 264 401, fax 234 264 400, www.grada.cz

Předmluva

Úspěšný život znamená umět dobře fungovat v práci i v partnerství, prohlásil Sigmund Freud. Přesto většina zenového učení vzešla z klášterní tradice, která je tak vzdálená běžnému světu romantické a sexuální lásky, rodiny a rodinného života, klasického zaměstnání a kariéry. Jen málo západních studentů zenu žije odtrženě v tradičně pojatých klášterních komunitách. Většina jich řeší stejná témata jako kdokoli jiný: od budování nebo ukončování vztahů, přes vyměňování plenek, vyjednávání hypotéky až po snahu o povýšení v práci. Zenová centra určená pro tyto studenty jsou však často obestřena aurou něčeho ezotericky zvláštního a odtažitého. Černé mnišské šaty, oholené hlavy a tradiční klášterní rituály můžou budit dojem, že zen je spíše exotická alternativa k běžnému životu než samotný obyčejný život, jen žitý plněji. Jelikož metafory tradičního zenu i jeho praxe pochází z mnišství, nejsou tradičně vzdělaní zenoví učitelé vždy schopni mluvit o záležitostech běžného života svých západních žáků dvacátého století. Mohou i nevědomky podpořit únik před těmito problémy – stáhnout se do ústraní před problémy reálného života pod záminkou hledání výjimečných, přesahových zážitků. Pokud chceme zen integrovat do západní kultury, musí se zenový příměr „štípej dříví, nos vodu“ nějak proměnit na západní pojetí „miluj se, jezdi autem“.

Jakmile se lidé budou chtít vnitřně probudit a poznat svůj život takový, jaký je – v bezprostřednosti každého okamžiku – podstata zenu se vyjeví. A právě to se neslyšně odehrává a rozvíjí v tiché boční ulici předměstí San Diega, v jednom malém nevzhledném řadovém domku. Pochopit fungování lidských vztahů, rozluštit dilema mezi kariérou a ambicemi – tedy využít zen ve světě osobních a pracovních vztahů – je podstatou „zářivě jasného a živého zenu“*, jak jej učí Charlotte Joko Becková.

Joko Becková stála u zrodu zenu ve Spojených státech amerických. Joko (tehdy Charlotte) se narodila v New Jersey a studovala na státních školách a Oberlinské hudební konzervatoři. Poté se vdala a začala vychovávat děti. Po rozpadu manželství živila sebe a své čtyři děti jako učitelka, sekretářka a později vysokoškolská administrativní asistentka. Se zenovou praxí začala Joko až okolo své čtyřicítky, kdy se učila u Maezumiho Roshiho (tehdy Senseie) z Los Angeles a později Yasutaniho Roshiho a Soena Roshiho. Dlouhé roky pravidelně dojížděla ze San Diega do zenového centra v Los Angeles (ZCLA). Díky své přirozené neutuchající vytrvalosti postupně rozvíjela své vlohy, a později, když si i jiní studenti začali všímat její vnitřní zralosti, bystrého rozumu a empatie, ji začala přitahovat výuka. Joko byla nakonec prohlášena za třetí pokračovatelku dharmy Maezumiho Roshiho a v roce 1983 se přestěhovala do zenového centra v San Diegu, kde nyní žije a vyučuje.

Jako Američanka, která již prošla řadou zkušeností, než začala zen praktikovat, není Joko zatížená patriarchální pastí tradičního japonského zenu. Bez namyšlenosti nebo pocitu vlastní důležitosti učí formu zenu, která vychází ze starodávného zenového principu wu ši – „nic zvláštního“. Od té doby, co přestěhovala svou praxi do San Diega, si již neholí vlasy, zřídkakdy nosí zenové šaty či používá své tituly. Spolu se svými studenty položili základ americkému zenu, který se přizpůsobuje povaze a způsobu života západního člověka, aniž by však ztrácel na své břitkosti a disciplíně.

Přednášky Joko o dharmě[1] vynikají čistou jednoduchostí a vychází ze selského rozumu. Má ojedinělý psychologický vhled a nadání předávat své učení pomocí trefných odpovědí či působivých obrazů, a to díky zkušenostem ze svých osobních vzletů a pádů, stejně jako díky řadě let, kdy svým přirozeným soucitem pomáhá studentům vyrovnat se s životními traumaty a zmatky. Má velice pragmatický přístup a zabývá se dosažením vnitřního životního vhledu spíše než cíleně získaných zvláštních zážitků. Jasně si uvědomuje, že silná, ale uměle navozená duchovní prozření nezajistí spokojený a soucitný život (a mohou být dokonce na škodu). Stejně je skeptická k jakýmkoli vypjatým snahám, jak překonat svůj vlastní odpor a nalézt nějakou zkratku ke spáse. Dává přednost zdravějšímu, odpovědnějšímu rozvoji celé osobnosti, kdy člověk se svými psychologickými omezeními hlavně pracuje, než aby se jim vyhýbal. Jeden z jejích studentů Elihu Genmyo Smith popisuje její způsob výuky následovně:

Je ještě jiný způsob praxe, kterému říkám „práce se vším“, tedy s emocemi, myšlenkami, vjemy a pocity. Místo, abychom je od sebe odháněli, nenechali je projít svou zaťatou myslí nebo je provrtávali silou své koncentrace, otevřeme se jim. Rozvineme v sobě schopnost uvědomovat si, co se děje v každém okamžiku, jaké myšlenky přicházejí a odcházejí, jaké emoce prožíváme atd. Místo úzce zaměřené pozornosti se soustředíme na vše, co se děje.

Potřebujeme si začít více uvědomovat, co se děje „uvnitř“ a co „venku“. Při meditaci vnímáme všechno, co se odehrává, a necháváme to plynout. Nesnažíme se nic zadržovat, analyzovat nebo odmítat. Čím jasněji vidíme povahu svých vjemů, emocí a myšlenek, tím více jsme schopni přirozeně vidět „za ně“.

Joko přistupuje ke všem jako k sobě rovným. Sama sebe vnímá spíše jako průvodkyni než pomyslného guru a nechce být vyzdvihována na nějaký piedestal. Místo toho se dělí o problémy z vlastního života a navozuje tak prostředí důvěry, které jejím studentům pomáhá najít vlastní cestu.

Uvedené statě jsou revidovanou verzí neformálních přednášek zaznamenaných během intenzivních meditačních zásedů[2] nebo pravidelného sobotního dopoledního programu. Joko v nich často nazývá tradiční zenovou meditaci zazen jednoduše „meditací vsedě“. Výraz sangha je buddhistickým označením pro shromáždění nebo komunitu osob, které společně praktikují meditaci. Termín dharma lze přibližně přeložit jako „Pravda“, „učení“ nebo „správné žití“. Zásedy zvané sešin (z japonského „propojit mysl“), trvají od dvou do sedmi dnů a probíhají v tichosti, kromě nezbytně nutné komunikace učitele se studentem. Začíná se každý den v brzkých ranních hodinách a meditace vsedě, plus další meditační praxe, probíhá osm i více hodin. Tyto zásedy představují náročnou osobní výzvu a mají potenciál nastartovat silný proces duchovního probuzení.

Joko příliš neholduje romantizující spiritualitě, příjemné představě nějaké „idyly“, která se snaží obejít realitu a utrpení, které skutečný život přináší. Ráda cituje verš z knihy  Shoyo Roku: „Z uschlého stromu vykvétá květ.“ Prožíváme-li každý okamžik takový, jaký je, ego se postupně vytrácí a odhaluje zázrak každodenního života. Joko je na této cestě s námi a její slova, výjimečná ve své naprosté obyčejnosti, nám pomůžou najít směr. Jsou jako moudrost oděná do prostých šatů.

Poděkování

Mnoho studentů a přátel Joko bez váhání podpořilo vznik této knihy a pomohlo mi při práci na této publikaci, která tak vznikla z čirého potěšení. Velkou zásluhu mají všichni anonymní zapisovatelé, kteří začali přednášky Joko písemně zaznamenávat. Přestože nemohu poděkovat všem jednotlivcům, ti, kterých se to týká, o tom vědí sami. Když jsem začínal přemýšlet o vzniku knihy, byla pro mě důležitou osobou Rhea Loudonová, která mě tehdy hodně podpořila a po celou dobu mě velmi povzbuzovala. Kniha začala dostávat svou podobu díky dalším rozhovorům s konkrétními lidmi, kterým jsem vděčný za jejich erudovanou pomoc. Byli to: Larry Christensen, Anna Christensenová, Elihu Genmyo Smith a Andrew Taido Cooper. Mnoho cenných rad během rozhodování o podobě knihy mi poskytl Arnold Kotler z nakladatelství Parallax Press. Srdečné poděkování za svůj podíl si zaslouží také Elizabeth Hamiltonová, která po celé roky zajišťuje každodenní chod zenového centra v San Diegu – a to s mimořádným časovým vypětím, energií a láskou. Důležitým zdrojem odborných informací a morální podpory mi byl můj kolega Christopher Ives. Ve finálních fázích příprav knihy jsem byl v kontaktu s profesorem Masao Abem, který je studnicí znalostí práci se zdroji. S administrativními záležitostmi, rychlým a bezchybným psaním a přepisováním rukopisu mi vždy velmi ochotně a se zájmem pomáhala Pat Padillová. Její pomoc je pro vznik knihy klíčová. Při psaní předmluvy jsem se inspiroval knihou Lenore Friedmanové Setkání s významnými ženami: buddhistické učitelky v Americe (Boston a London: Shambhala, 1987), ve které trefně a neformálně popsala Joko i její učení.

Vize Johna Loudona z nakladatelství Harper & Row nakonec umožnily této knize vzniknout. S pomocí své asistentky Kathryn Sweetové jí pomohli spatřit světlo světa. Díky jejich vstřícnosti, přátelskosti a maximální podpoře pro mě byla spolupráce s tímto nakladatelstvím potěšením.

I přes jisté výhrady Joko k vydání této knihy, která k ní a jejímu malému zenovému centru pravděpodobně přitáhne další pozornost, ke mně byla Joko nadmíru vstřícná a laskavá – jak při přípravě rukopisu, tak v mé nejisté snaze jít svou vlastní cestou. Jí jsem zavázán nejvíce.

Steve Smith

Berkeley, Kalifornie

v únoru 1988

I. ZAČÁTKY

Začátek zenové praxe

Můj pes se netrápí otázkami po smyslu života. Možná se podiví, když nedostane snídani, ale určitě neposedává anepřemýšlí, jestli bude mít naplněný život, dojde osvobození či osvícení. Stačí, když mu dám něco málo jídla atrochu se sním pomazlím, aje mu dobře. Ale my, lidské bytosti, se od psů dost lišíme. Máme sebestřednou mysl, kvůli níž se dostáváme do spousty problémů. Pokud neporozumíme oné chybě ve způsobu, jak přemýšlíme, stane se naše sebeuvědomění, které je vlastně naším největším požehnáním, inaší zkázou.

Do jisté míry nám všem připadá život těžký, zapeklitý adeprimující. Ikdyž jde vše hladce, což se na chvíli stává, děláme si starosti, že to tak asi nevydrží. Podle toho, čím jsme si prošli vdětství, se ocitneme vdospělosti svelmi smíšenými pocity oživotě. Kdybych vám řekla, že váš život je už teď dokonalý, celistvý akompletní takový, jaký je, mysleli byste si, že jsem blázen. Nikdo nevěří tomu, že jeho život je dokonalý. Ale ipřesto je vkaždém znás něco, co si ze své podstaty uvědomuje, že nemá hranice, ani žádná omezení. Ocitáme se vrozporu, kdy nám život připadá spíš jako matoucí hádanka, která nás hodně trápí, ale zároveň mlhavě tušíme neomezenou přirozenost života bez hranic. Začneme tedy hledat odpověď na tuto hádanku.

Nejprve hledáme řešení všude kolem sebe. Zprvu na velmi základní úrovni. Existuje hodně lidí, kteří mají pocit, že kdyby měli větší auto, hezčí dům, jezdili na dražší dovolenou, měli chápavějšího šéfa nebo zajímavějšího partnera, jejich život by určitě fungoval lépe. Tím si projdeme všichni. Ale postupně nás všechna „kdyby“ začnou unavovat. „Kdybych jen měl tohle nebo tamto, pak by můj život fungoval.“ Nikdo znás se do určité míry nevzdal úplně všech „kdyby“. Nejprve odpadnou ta na nejhrubší úrovni. Pak se se svým hledáním přesuneme do jemnějších pater. Anakonec se při hledání věcí, které by nás měly naplnit, přestaneme dívat kolem sebe aobrátíme se kduchovním cvičením. Bohužel máme tendenci vnášet do tohoto nového hledání stejný přístup jako dříve. Hodně lidí, kteří chodí do zenového centra, si sice nemyslí, že Cadillac to spraví, ale doufají, že osvícení ano. Máme tedy teď nový bonbónek, nové „kdyby“. „Kdybych pochopil, očem je duchovní uvědomění, byl bych šťastný.“ „Kdybych zažil alespoň maličkéosvícení, byl bych šťastný.“ Ipři setkání spraxí, jako je zen, nepřestáváme uvažovat vobvyklých pojmech, že něčeho musíme dosáhnout– stát se osvícenými– aže tak dostaneme všechny sladkosti, kterých se nám vminulosti nedostávalo.

Celý náš život se skládá ztoho, že náš malý subjekt hledá mimo sebe jiný objekt. Ale když si vezmeme za příklad něco omezeného, jako je tělo amysl, ahledáme mimo ně, to něco se stane předmětem pozornosti amusí být zákonitě rovněž omezené. Takže něco omezeného hledá jinou omezenou věc– ajsme zpátky ustejné pošetilosti, kvůli které jsme se začali trápit.

Všichni jsme strávili mnoho let vytvářením si představy oživotě na základě jeho podmíněnosti. Jsem tu „já“ apak ta „věc“ tam někde, která mě zraňuje nebo těší. Máme tendenci se celý život vyhýbat všemu, co nás bolí nebo je nám nepříjemné. Sledujeme, co, kdo nebo jaké situace vnás vyvolávají bolest nebo potěšení. Tomu prvnímu se vyhýbáme aza tím druhým se ženeme. Děláme to tak všichni bez výjimky. Jsme odděleni od svého života, díváme se na něj, analyzujeme jej, soudíme jej, hledáme odpovědi na otázky: „Co ztoho budu mít? Dá mi to pocit potěšení či útěchy, nebo bych od toho měl utéct?“ Takto fungujeme od rána do večera. Pod naší milou, přátelskou tváří se skrývá obrovský neklid. Kdybychom seškrábali tu horní vrstvu každého znás, našli bychom strach, bolest aúzkost přecházející vzuřivost. Každý znás má způsob, jak vše zamaskovat. Přejídáme aopíjíme se, přepracováváme se. Neustále zíráme na televizi. Pořád se nějak snažíme zamaskovat svou základní existenciální úzkost. Někdo tak prožije celý život až do svého posledního dne. Spřibývajícími léty se to stále zhoršuje. Co ještě jde ve dvaceti pěti, vypadá už vpadesáti děsivě. Všichni známe někoho, kdo už vpodstatě nežije. Kdo se tak uzavřel ve svém omezeném pohledu na život, že pohled na něj je stejně bolestný pro jeho okolí jako pro něj. Pružnost aradost zproudu života jsou pryč. Asmožností tohoto poněkud neradostného scénáře se střetáváme všichni, dokud se neprobudíme aneuvědomíme si, že musíme se svým životem pracovat, že potřebujeme duchovně praktikovat. Musíme prohlédnout klam oexistenci „já“, které je oddělené od „toho“. Vnaší praxi jde opřemostění této mezery. Jen tehdy, kdy se my iobjekt staneme jedním, můžeme spatřit, jaký náš život je.

Osvícení není něco, co můžeme získat. Je to spíše absence něčeho. Celý život se za něčím ženeme, sledujeme nějaký cíl. Osvícení znamená se toho všeho vzdát. Ale mluvit otom moc nepomůže. Každý musí svou duchovní praxi odvést sám. Nelze ji ničím nahradit. Můžeme si oní číst tisíc let, ale neudělá to snámi vůbec nic. Usilovně praktikovat musíme všichni ato až do konce svého života.

Co opravdu chceme, je žít přirozeně. Náš život je tak nepřirozený, že na začátku je pro nás extrémně obtížné věnovat se duchovní praxi, jako je zen. Ale jakmile zahlédneme jen záblesk pochopení, že naše životní problémy nestojí mimo nás, udělali jsme první krok na této cestě. Jakmile se začneme probouzet auvidíme, že život může být otevřenější aradostnější, než jsme si vůbec dříve dovolili pomyslet, objeví se vnás touha po duchovní praxi.

Začneme praktikovat zen, abychom se naučili žít konečně vyrovnaně. Praxe zenu je stará skoro tisíc let auž má vychytané mouchy. Ikdyž není lehká, není nemožná. Je zemitá avelmi praktická. Jde vní onáš každodenní život. Onaše lepší fungování vpráci, lepší výchovu dětí ahezčí vztahy. Duševně zdravější auspokojivější život musí vycházet ze zdravé, vyvážené praxe. Chceme tedy najít způsob, jak pracovat se svými zmatky, které způsobila naše slepota.

Opravdová meditace vsedě vyžaduje odvahu. Zen není cvičení pro každého. Musíme být ochotní dělat něco nesnadného. Když budeme za vedení dobrého učitele postupovattrpělivě avytrvale, pak se náš život postupně usadí astane se vyrovnanějším. Naše emoce už nás nebudou tak despoticky ovládat. Při meditaci vsedě zjistíme, že tím hlavním, sčím musíme pracovat, je naše uspěchaná, chaotická mysl. Všichni jsme pohlceni horečnatými myšlenkami avnaší duchovní praxi půjde právě oto je projasnit asrovnat. Když se mysl vyčistí, vyrovná anení již zahlcena předměty, může dojít kprozření, kdy si na sekundu uvědomíme, kým skutečně jsme.

Meditace vsedě však není něčím, co budeme dělat rok nebo dva spředstavou, že se ji za tu dobu naučíme. Je to celoživotní záležitost. Prozření, kterého je lidská bytost schopna, nikdy nekončí. Nakonec spatříme, že jsme neomezeným, nekonečným základním kamenem vesmíru. Naše poslání spočívá vtom, abychom se až do konce života nepřestali otevírat této nezměrnosti auměli ji vyjádřit. Když budeme stouto realitou víc avíc vkontaktu, budeme více soucítit sostatními anáš každodenní život se začne měnit. Budeme žít jinak, pracovat jinak, mít slidmi jiné vztahy. Zen je studiem na celý život. Nejde jen oto sedět třicet nebo čtyřicet minut denně na polštáři. Duchovní praxí se stává celý náš život, dvacet čtyři hodin denně.

Teď bych chtěla odpovědět na pár dotazů ohledně zenové praxe ajejího propojení snaším životem.

STUDENT: Mohla byste rozvést představu, jak nechat odejít myšlenky, které knám během meditace přicházejí?

JOKO: Nemyslím si, že vůbec kdy necháváme něco odejít. Myslím si, že se spíš necháme věcmi unavit. Když začneme svou mysl kněčemu nutit, vracíme se zase do duality, ze které se pokoušíme dostat. Nejlepší způsob, jak nechat něco odejít, je všimnout si myšlenek, když se objeví apřiznat si je. „Ano, už to dělám zase“– abez posuzování se vrátit kjasnému prožívání přítomného okamžiku. Buďme trpěliví. Možná to budeme muset udělat desettisíckrát, ale hodnota naší praxe spočívá vneustálém vracení naší mysli do přítomnosti. Ato stále dokola. Nehledejte žádná krásná místa bez myšlenek. Vzhledem ktomu, že myšlenky nejsou ve své podstatě ničím reálným, začnou vurčitém bodě slábnout améně na nás dorážet, až zjistíme, že někdy samy úplně zmizí, protože jsme odhalili jejich nereálnost. Prostě jen po chvíli ustanou, aniž si všimneme, jak ktomu došlo. Myšlenkami se sami sebe pokoušíme chránit. Nikdo znás se jich opravdu nechce vzdát. Jsme knim připoutaní. Jejich nereálnou podstatu však můžeme nakonec spatřit tak, že prostě necháme ten film běžet. Když uvidíte stejný film pětsetkrát, už vás opravdu bude nudit, věřte tomu!

Jsou dva druhy myšlenek. Jednomu typu myšlenek říkám „technické myšlení“ anení na něm nic špatného. Musíme uvažovat nad tím, jak se dostat odsud někam, jak upéct dort nebo jak vyřešit fyzikální problém. Takové používání mysli je vpořádku. Není ani skutečné ani neskutečné. Ale názory, posuzování, vzpomínky, snění obudoucnosti– devadesát procent myšlenek, které nám běhá hlavou, nemá žádnou skutečnou podstatu. Pokud se neprobudíme, většina života– od narození až do smrti– nám kvůli nim proteče mezi prsty. Když však prohlédneme, co se vnaší mysli skutečně děje, dostaneme se do fáze meditace, která nás může vyděsit (abez přehánění opravdu nahnat strach). Pro každého je to naprostý šok. Uvědomíme si, že jsme agresivní, sobečtí amáme předsudky. Jsme tím vším, protože tam nás dovedl náš podmíněně prožívaný život založený na falešném myšlení. Lidské bytosti jsou ve své podstatě dobré, laskavé asoucitné, ale musíme kopat hluboko, abychom vnich tento skrytý poklad objevili.

STUDENT: Řekla jste, že jak procházíme horšími ilepšími momenty, časem se tyhle výkyvy zmírní, až zmatky prostě opadnou. Je to tak?

JOKO: Neříkám, že veškerá naše zmatenost zmizí. Měla jsem na mysli to, že když se rozčílíme, už se toho nebudeme křečovitě držet. Když se naštveme, budeme se zlobit jen sekundu. Ostatní si toho možná ani nevšimnou. To je asi tak všechno, co se stane. Nebudeme se na zlost citově vázat, nebudeme do ní mentálně zabředat. Nemyslím tím, že bychom po létech praktikování byli jako živé mrtvoly. Právě naopak. Budeme mít pravdivější emoce, budeme víc cítit sostatními. Nebudeme tak pohlceni svými vnitřními stavy.

STUDENT: Mohla byste říct něco ozaměstnání jako součásti naší duchovní praxe?

JOKO: Práce je nejlepší částí zenu ipraxe. Nezáleží na tom, co děláme, ale měli bychom to dělat smaximálním úsilím apozorností ktomu, co máme před očima. Když čistíme troubu, měli bychom jen čistit troubu auvědomit si každou myšlenku, která přeruší naši práci. „Nesnáším čištění trouby. Čpavek tak smrdí! Je někdo, kdo tohle dělá rád? Se všemi mými diplomy bych tohle vůbec neměla dělat.“ Veškeré tyto myšlenky jsou nadbytečné, protože nijak nesouvisí sčištěním trouby. Když mysl někam odpluje, vraťte ji zpět kpráci. Máme konkrétní úkol, který děláme, apak je okolo něj spousta úvah. Potřebujeme jen provést to, co je teď na práci, ale jen málo lidí to takhle umí. Když budeme trpělivě praktikovat, naše práce nám půjde od ruky. Budeme dělat jen to, co je potřeba.

Ať už žijete jakkoli, chci vás vybídnout ktomu, abyste si zeživota udělali svou duchovní praxi.

Právě tento okamžik

Ráda bych promluvila ozákladním problému meditace vsedě. Ať už meditujete krátce nebo deset let, problém je vždy stejný.

Když jsem před mnoha lety šla na svůj první sešin, měla jsem pocit, že nevím, kdo je větší blázen– jestli já nebo lidé okolo mě. Bylo to strašné! Každý den byly snad čtyřicítky, všude po mě lezly mouchy, navíc to byl hlučný, uhulákaný sešin. Cítila jsem ztoho všeho naprosté znechucení arozčarování. Ale občas jsem se tam zašla podívat na Yasutaniho Roshiho, který mě inspiroval něčím, co mě přimělo vydržet vsezení. První půlrok nebo rok zenové praxe bývá bohužel nejtěžší. Musíte čelit řadě nejasností, pochybností aproblémů, apřitom jste ještě nemeditovali dost dlouho na to, abyste pocítili nějaký reálný užitek.

Ta náročnost je ale přirozená, dokonce dobrá. Ikdyž se to může zdát zmatené asměšné, jak těmito zkušenostmi bude vaše mysl procházet, hodně toho osobě zjistíte. Ato vám může jen prospět. Pokračujte prosím ve skupinové meditaci, jak často můžete, choďte co nejčastěji na přednášky nějakého dobrého učitele. Když vydržíte, za nějaký čas se vaše zenová praxe stane tím nejlepším ve vašem životě.

Nezáleží na tom, jak svou praxi budete nazývat: sledování dechu, šikan-taza, luštění kóanů. Všichni se vpodstatě zabýváme stejnými otázkami: „Kdo jsme? Čím je náš život? Odkud jsme přišli? Kam jdeme?“ Abychom prožívali život naplno, je nezbytné mu nějak rozumět. Nejprve bych tedy chtěla mluvit ozákladním úkolu meditace vsedě– akdyž otom vyprávím, uvědomte si, že omluvení zde nejde. Povídání oněčem je jen jako když prstem ukazujeme na měsíc.

Při meditaci odkrýváme Realitu, Buddhovskou podstatu, Boha, Pravou přirozenost. Někteří to nazývají „Velkou myslí“. Já dnes večer používám označení „právě tento okamžik“.

VDiamantové sútře stojí: „Minulost je neuchopitelná, současnost je neuchopitelná, budoucnost je neuchopitelná.“ Kde tedy jsme my všichni, jak tady vmístnosti sedíme? Jsme vminulosti? Ne. Jsme vbudoucnosti? Ne. Jsme vpřítomnosti? Ne, nemůžeme říct ani, že jsme vpřítomnosti. Neexistuje nic, na co bychom mohli ukázat aprohlásit „toto je přítomnost,“ nejsou žádné hraniční čáry, které by ji vymezovaly. Jediné, co můžeme říct, je „jsme právě tímto okamžikem“. Aprotože jej nelze nijak změřit, definovat, přesně vyjádřit ani vidět, je neměřitelný, neohraničený, nekonečný. Imy jím jsme.

Pokud je to tedy tak jednoduché, co tu všichni děláme? Můžu říct, že vytváříme „právě tento okamžik“. Zní to jednoduše, že? Ale opak je pravdou. Skutečně spatřit tento okamžik tak snadné není, protože jinak bychom tu dnes neseděli.

Proč to není jednoduché? Proč jej prostě nevidíme? Aco je nutné pro to, abychom ho uviděli? Řeknu vám krátký příběh.

Před mnoha lety jsem studovala hru na klavír jako hlavní obor na konzervatoři Oberlin. Byla jsem velmi nadějná studentka. Ne vynikající, ale dost dobrá. Moc jsem si přála chodit na hodiny kjednomu učiteli, který byl bezesporu nejlepší ze všech. Když přijal jakéhokoli běžného studenta, proměnil ho ve skvělého pianistu. Nakonec se mi poštěstilo chodit právě kněmu.

Když jsem přišla na hodinu, zjistila jsem, že vyučuje na dvou klavírech. Ani mi neodpověděl na pozdrav. Jen si sedl za klavír, zahrál pět tónů apak řekl „teď ty“. Měla jsem to zahrát přesně tak jak on. To jsem udělala– aon na to „ne“. Přehrál vše znovu ajá to zopakovala. Zase řekl „ne“. Atakhle jsme pokračovali celou hodinu. Pokaždé řekl „ne“.

Za tři měsíce jsme tedy byli asi utří taktů, možná půlminuty skladby. Do té doby jsem si myslela, že jsem dost dobrá: hrála jsem už sóla smalými symfonickými orchestry. Ale stímto učitelem jsme za tři měsíce přehráli jen toto askoro celou tu dobu jsem probrečela. Měl všechno, co má mít skvělý učitel: obrovský elán arozhodnutí přimět žáka, aby na to přišel sám. Proto byl tak dobrý. Po těch třech měsících řekl jednoho dne „dobře“. Co se stalo? Naučila jsem se konečně poslouchat. Ajak říkal– když to slyšíš, zahraješ to.

Co se událo během těch tří měsíců? Měla jsem stejné uši jako na začátku, nic se snimi nestalo. Přehrávaná část nebyla technicky náročná. Ale stalo se, že jsem poprvé vživotě skutečně poslouchala … ato jsem na klavír hrála mnoho let. Naučila jsem se dávat pozor. Proto byl tento učitel tak dobrý: učil své studenty dávat pozor. Při jeho hodinách poslouchali, skutečně slyšeli. Když to slyšíš, zahraješ to. Anakonec zjeho učebny vyšli hotoví vynikající klavíristi.

Přesně tento druh pozornosti je důležitý pro zenovou praxi. Této naprosté jednotě spředmětem říkáme „samadhi[3]“. Vmém příběhu bylo poměrně snadné dosáhnout té pozornosti. Jednalo se opředmět, který mám ráda. Je to jednota, které dosahuje veškeré dokonalé umění, kterou ovládají skvělí sportovci, každý, kdo dobře předává míč ve fotbalu, kdo se umí orientovat při basketbalu, zkrátka každý, kdo se naučil dávat pozor. Je to tento druh samadhi.

Takový typ soustředění má svou hodnotu. Ale to, oco se snažíme vzenové praxi, je mnohem těžší. Musíme věnovat pozornost právě tomuto okamžiku, souhrnu všeho, co se odehrává právě teď. Adůvodem, proč nechceme udržet svou pozornost, je skutečnost, že to není vždy příjemné. Není nám to po chuti.

Jako lidské bytosti máme myslící mysl. Pamatujeme si, co nás bolelo. Neustále sníme obudoucnosti, ovšech krásných věcech, které budeme mít, nebo ovšem nádherném, co se nám stane. Tak vše, co se děje vpřítomnosti, filtrujeme přes tyto postoje: „To se mi nelíbí. To nemusím poslouchat. Amůžu na to dokonce izapomenout azačít snít otom, co se stane.“ Tak to pokračuje donekonečna: naše mysl se točí atočí stále dokola ve snaze vytvořit život, který bude příjemný abudeme se vněm cítit bezpečně adobře.

Ale přitom nám uniká uvědomění toho, co se děje zrovna tady ateď, právě tohoto okamžiku. Nemůžeme jej vidět, protože používáme onen filtr. Hodně se liší, co si každý znás vsobě odnáší. Jen se zeptejte deseti lidí, kteří čtou tuto knihu. Zjistíte, že vám oní každý řekne něco jiného. Zapomenou na části, které je moc nezaujaly, každý znich si vybere něco jiného, adokonce zpaměti úplně vymažou pasáže, které se jim nelíbily. Ikdyž jdeme kzenovému učiteli, slyšíme jen to, co chceme slyšet. Otevřít se učiteli ale neznamená jen slyšet to, co chci, ale poslechnout si to celé. Aučitel tam není jen proto, aby kvám byl milý.

Podstata zazenu je tedy následující: nemáme dělat nic jiného než se neustále okousek posouvat zrozvířeného mentálního světa kprávě tady ateď. To je zenová praxe. Potřebujeme rozvinout sílu aschopnost být právě teď atady. Je nutné mít možnost volby aumět říct „ne, nenechám se svou myslí unést“. Vkaždém okamžiku praxe máme na výběr, je to jako rozcestí: můžeme jít doleva nebo doprava. Vždy, vkaždém momentu se rozhodujeme mezi tím krásným světem, který si malujeme vmysli, atím, co skutečně je. Atím, co se skutečně děje, bývá nazenovém sešinu únava, nuda abolest nohou. To, co se naučíme díky tomuto tichému nepohodlnému sezení, je tak cenné, že kdyby to neexistovalo, museli bychom to vymyslet. Když vás něco bolí, není možné poletovat smyslí voblacích. Musíte se té bolesti věnovat. Nemáte kam utéct. Takže bolest je skutečně třeba ocenit.

Naše zenové cvičení je sestavené tak, aby nám umožnilo žít pohodlný život. Ale jediní lidé, kteří svůj život prožívají vpohodě, jsou ti, kteří se naučili jej neprosnít, ale být tady ateď– ať už se odehrává cokoli dobrého, špatného, příjemného, nepříjemného, bolí nás hlava, jsme nemocní, prožíváme štěstí. Není vtom žádný rozdíl.

Jedním ze znaků vyspělého zenového studenta je pocit uzemnění. Když takového člověka potkáte, budete to vnímat. Žije život, jaký se skutečně děje, ne ten, který si jen představuje. Aživotní zvraty se ho určitě vkonečném důsledku dotýkají méně. Až budeme umět přijmout vše tak, jak se to děje, nic nás moc nerozhází. Akdyž už se tak stane, rychleji nás to přejde.

Pojďme se podívat na samotný proces meditace vsedě. Naším úkolem při ní je vnímat, co se odehrává právě teď. Nemusíte mi věřit, sami si to můžete vyzkoušet. Když odbíhám od přítomného okamžiku, začnu poslouchat hluk dopravy. Snažím se, aby mi nic neuniklo. Vůbec nic. Jen skutečně poslouchám. Amá to stejné využití jako kóan[4], protože se to děje právě vtu chvíli. Jako zenoví studenti tedy máte za úkol něco velmi důležitého: přenést svůj život ze země snů do skutečné, nezměrné, existující reality.

Není to hračka. Chce to odvahu. Jen lidé, kteří mají skutečně kuráž, zvládají takovou praxi déle než na chvilku. Neděláme ji však jen pro sebe. Ikdyž zpočátku možná ano, to je vpořádku. Ale jak se náš život uzemňuje astává opravdovějším ajednodušším, všimnou si toho okamžitě iostatní azačneme ovlivňovat vše kolem nás.

Jsme ve skutečnosti celým vesmírem. Ale než to jasně uvidíte, musíte si vystačit stím, co vám řekne učitel, acelému procesu důvěřovat. Nejde jen ovíru, je to taky trochu věda. Lidé před vámi to již vyzkoušeli akněčemu došli. Můžete udělat jen jediné, ato říct si: „No, alespoň ten experiment můžu vyzkoušet. Zvládnu to. Umím se do toho zakousnout.“ Je toho schopen kdokoli znás.

Být buddhou není nic jiného, než být tím, kým jste právě teď: slyšíte auta, můj hlas, cítíte bolest vnohách. To je buddha[5]. Nemůžeme to zachytit. Když se oto pokusíme, vten moment se to změní. Být tím, čím jsme, vkaždém okamžiku, například znamená úplně se stát zlostí, když se rozčílíme. Takové rozzlobení nikdy nikomu neublíží, protože je úplné, naprosté. Skutečně procítíme tu zlost, ten stažený žaludek, anikoho tím neohrozíme. Hněv, kterým někoho zraňujeme, je ten, když se sladce usmíváme auvnitř nás to vře.

Když meditujete, nečekejte nějaké vznešené pocity. Když se nevzdáme své potulující se mysli, asedíme avnímáme, co je, ijen pár minut, ocitneme se vpřítomnosti, která je jako zrcadlo. Vidíme všechno. Vidíme, jací jsme: svou snahu vypadat dobře, být první nebo poslední. Vidíme svůj vztek, svou úzkost, nabubřelost, takzvanou duchovnost. Skutečná duchovnost znamená jen býttím vším. Když umíme být skutečněbuddhou, takoví, jací jsme, začneme se transformovat.

Shibayama Roshi řekl jednou na sešinu: „Buddha, kterého všichni chcete vidět, je velmi plachý. Je těžké přimět ho vyjít ven aukázat se.“ Proč tomu tak je? Protože buddhou jsme my sami anikdy ho neuvidíme, dokud budeme připoutaní ke všem zbytečnostem. Musíme být ochotní upřímně se pohroužit do svého nitra. Když budeme schopni naprosté upřímnosti ktomu, co se odehrává právě teď, pak ho uvidíme. Nemůžeme mít jen kousek buddhy. Buddhové přicházejí pouze celí. Naše praxe nemá nic společného spostoji, jako jsou: „Ach ano, měl bych být dobrý, měl bych být hodný, měl bych dělat toto … nebo tamto.“ Jsem tím, kým jsem právě teď. Atento samotný stav bytí je buddha.

Jednou jsem řekla na zendu[6] něco, co rozčílilo hodně lidí: „Praktikovat zen znamená vzdát se nadějí.“ Moc lidí to nenadchlo. Ale co jsem tím chtěla říct? Měla jsem na mysli, že se musíme vzdát oné myšlenky, která se nám honí hlavou– že kdyby se nám to jenom podařilo rozlousknout, najdeme způsob, jak žít vysněný skvělý život, který nám bude dokonale vyhovovat. Život je ale takový, jaký je. Ajen když na sobě přestaneme provádět tyto intriky, začne být uspokojivější.

Když říkám vzdát se nadějí, nemyslím tím vzdát se úsilí. Jako zenoví studenti musíme pracovat neuvěřitelně tvrdě. Ale výrazem tvrdě určitě nemyslím svypětím anámahou. To, co je náročné, je si neustále vybírat, co se skutečně děje. Ale když budete usilovně praktikovat, jezdit na sešiny, tvrdě pracovat pod vedenímučitele, když se budete po určitou souvislou dobu snažit neustále si vybírat, pak to jednoho dne poprvé uvidíte. Poprvé prohlédnete, co je právě tento okamžik. Může to trvat rok, dva nebo deset let.

To je pouze začátek. Takové krátké prozření trvá desetinu sekundy. Ale jen to by nestačilo. Osvícený život znamená vidět to pořád. Trvá roky aroky práce, než se transformujeme až do bodu, kdy toho budeme schopni.

Nechci vás odrazovat. Možná máte pocit, že vám už nezbývá dostatek času, abyste to do konce života stihli. Ale oto nejde. Vkaždém bodě své duchovní praxe jsme dokonalí. Ajak vní postupujeme, život je stále více naplňující, uspokojující, lepší pro nás iostatní. Je to však běh na dlouhou trať. Lidi občas pošetile napadne, že najdou osvícení za dva týdny.

Již jsme buddhou. Otom prostě není pochyb. Jak bychom mohli být někým jiným? Jsme dokonalí právě tady ateď. Kde jinde bychom mohli být? Ale jde oto jasně si uvědomit, co to znamená. Tu naprostou jednotu, harmonii, ajak ji můžeme vyjádřit ve svém životě. Právě to představuje nekonečnou práci apraktikování. Vyžaduje to mít kuráž. Není to jednoduché. Je třeba skutečně se oddat sám sobě aostatním.

Autorita

Stažení způsobené strachem

Table of Contents

Předmluva

Poděkování

I. ZAČÁTKY

Začátek zenové praxe

Právě tento okamžik

Autorita

Stažení způsobené strachem