Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Jaroslav Rod, CSc.

Choroby a škůdci na zahradě
identifikace, prevence a ochrana

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6570. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Fotografie na obálce Jaroslav Rod
Fotografie v knize Jaroslav Rod a Jan Kazda
Počet stran 160

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Design © Eva Hradiláková, 2017

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9754-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9753-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-0239-6 (print)

O autorovi

Přední český rostlinolékař Ing. Jaroslav Rod, CSc. se narodil v roce 1943 v Dačicích. Po maturitě nastoupil na Vysokou školu zemědělskou v Českých Budějovicích, kde již od 3. semestru pracoval jako „pomocná vědecká síla“ na katedře ochrany rostlin.

Po ukončení studia krátce působil na STS v Jindřichově Hradci jako technik ochrany rostlin a poté byl zaměstnán jako šlechtitel-fytopatolog na ŠS Větrov. Profesi rostlinolékaře zůstal věrný po celý život. Celých 20 let pracoval jako vědecký pracovník ve Výzkumném a šlechtitelském ústavu zelinářském v Olomouci. V průběhu těchto let absolvoval dvě postgraduální studia a v roce 1975 dokončil vědeckou aspiranturu z fytopatologie a ochrany rostlin ve Výzkumném ústavu rostlinné výroby v Praze 6 – Ruzyni. Po zrušení Výzkumného a šlechtitelského ústavu zelinářského v roce 1993 založil v Olomouci detašované pracoviště Ústředního kontrolního a zkušebního ústavu zemědělského, kde pracoval až do svého odchodu do důchodu.

Napsal řadu vědeckých prací, je autorem nebo spoluautorem několika knižních publikací a několika stovek vědeckých a odborných článků v různých časopisech. Je členem České fytopatologické společnosti, České rostlinolékařské společnosti, České akademie zemědělských věd – odboru rostlinolékařství a Českého zahrádkářského svazu. Současně je členem redakčních rad časopisů Rostlinolékař a Zahrádkář, kde vede rostlinolékařskou poradnu pro drobné pěstitele a zahrádkáře. Za mimořádný přínos k rozvoji vědy a výzkumu v agrárním sektoru mu byly uděleny v roce 2008 bronzová a v roce 2013 stříbrná medaile České akademie zemědělských věd.

Žije ve Vsisku, místní části Velkého Týnce, kde je stále aktivní v Komisi pro životní prostředí.

SLOVO NA ÚVOD

Není snad zahrádkáře, který by neměl problém s řadou nejrůznějších poruch, chorob a škůdců vyskytujících se na jeho výpěstcích. Aby mohl účinně proti nim zakročit, je především třeba je správně identifikovat (determinovat) a až poté zvolit nejvhodnější způsob ochrany. Proto je, obdobně jako v humánní či veterinární medicíně, i v ochraně rostlin (rostlinolékařství) nejdůležitější správné určení příčin poškození. Kdo není profesionální rostlinolékař, potřebuje k tomu buď vyčerpávající, ale zároveň srozumitelný popis příznaků, nebo výstižné fotografie. Tato publikace se zaměřuje více na druhý způsob, ale najdete zde i stručný slovní popis hlavních příznaků. Přitom na fotografiích převládají více vizuální příznaky poškození než konkrétní škůdci, které mnohdy běžný pěstitel ani nikdy neuvidí.

Text knížky je rozdělen na dvě části. V první, obecné, jsou stručně a snad i srozumitelně vysvětleny základní pojmy z rostlinolékařství a diagnostické zásady. Větší pozornost je věnována chemické ochraně, ovšem ne z důvodu jejího upřednostňování, ale proto, že vyžaduje větší náročnost při práci a striktní dodržování pravidel pro zacházení s přípravky na ochranu rostlin.

Těžištěm publikace je druhá část, která pojednává o nejdůležitějších neparazitních poruchách, chorobách a škůdcích rostlin pěstovaných na zahradách, tj. na ovoci, révě vinné, zelenině, okrasných rostlinách a bramboru. Samozřejmě byl problém vybrat ze stovek škodlivých činitelů ty nejdůležitější. To platí především pro skupinu okrasných rostlin, jichž jsou stovky druhů. U každého zdravotního problému rostlin je vždy uveden v současnosti platný český název. V případě, že je škodlivý činitel znám doposud i pod jiným označením, je uveden za názvem platným. Aby mohli případní zájemci najít více informací (např. na internetu a v dalších odborných publikacích), je uváděn i v současnosti platný vědecký název původce choroby nebo škůdce. Text u jednotlivých poruch, škůdců i chorob je pak dělen na:

HR

hostitelské rostliny – většinou jsou uváděny jen ty pro zahrádkáře nejdůležitější,

DZ

diagnostické (rozlišovací) znaky – stručný slovní popis příznaků, který doplňuje fotografické zobrazení,

MZ

možnosti záměny s jiným škodlivým činitelem,

ZB

základy biologie škodlivého činitele,

OO

ochranná opatření, kde jsou uvedeny všechny známé a dostupné způsoby ochrany.

Není-li z mého pohledu některá z těchto částí důležitá, anebo je příliš složitá, může být v textu vypuštěna.

Na tomto místě si dovolím poznamenat svůj pohled na systematické třídění zeleniny ve speciální části této knihy. Obecně existuje třídění zahradnické, většinou používané i u zahrádkářů, a třídění botanické. Tak např. podle botanického třídění brukvovitá zelenina zahrnuje z u nás pěstovaných zelenin hlávkové zelí, kapustu (hlávkovou, růžičkovou, kadeřavou = kadeřávek), kedluben, květák, brokolici, pekingské zelí, ředkvičku, ředkev, tuřín a vodnici. Zahradnické třídění však rozeznává košťálovou zeleninu (hlávkové zelí, kapusty, kedluben, květák, brokolici), zatímco ředkvičky, ředkve, tuřín a vodnice jsou zařazovány mezi zeleninu kořenovou, kam se zahrnuje i mrkev, celer bulvový, řepa salátová, křen či topinambury. A pekingské zelí se zase řadí do zeleniny listové, kam se zařazuje i špenát, salát, čekanka, celer listový a řapíkatý, ale i např. cibule zimní (sečka). Problém je v tom, že jednotlivé choroby a škůdci si vybírají a tím i poškozují vždy rostliny botanicky příbuzné a neuznávají třídění zahradnické, které je uměle vytvořené. Proto se kapitola Brukvovitá zelenina vztahuje na všechny výše uvedené brukvovité zeleniny podle botanického třídění.

Protože u chemické ochrany rostlin dochází velmi často ke změnám v sortimentu doporučovaných a povolených přípravků a v některých případech je proti jednomu škodlivému činiteli v současnosti registrováno i několik desítek přípravků, záměrně nejsou ve speciální části uváděny žádné konkrétní názvy. Podle mého názoru je mnohem důležitější vědět, kde je možné aktuální přípravky najít. Všechny registrované přípravky včetně změn v registracích jsou aktuálně a souhrnně uváděny na http://eagri.cz/public/app/eagriapp/POR/ nebo na http://eagri.cz/public/app/srs_pub/fytoportal/public/, ale velmi kvalitní a novelizované informace o použití chemických přípravků (a nejen jich) je možné najít i na webových stránkách Českého zahrádkářského svazu (http://www.zahradkari.cz/metodiky), popř. v knižním vydání této metodiky (P. Ackermann, J. Kazda: Metodiky ochrany zahradních plodin pro zahradníky a zahrádkáře). Ústředí Českého zahrádkářského svazu vydává i často pravidelně aktualizované CD s názvem Choroby a škůdci zahradních rostlin.

Věřím, že vám informace z knížky pomohou správně identifikovat původce nebo příčinu zdravotního problému a nalézt správný způsob likvidace choroby či škůdce na vašich zahradách.

Zima 2017

Jaroslav Rod

PŘÍZNAKY POŠKOZENÍ A DIAGNOSTIKA

Když potřebujeme, aby nám s příčinou poškození pomohl někdo, kdo poškození na vlastní oči neviděl (telefonicky, korespondenčně apod.), je potřeba jednotlivé příznaky (symptomy) správně popsat. Není to jednoduché, protože pro tento účel se používají desítky různých, přesně definovaných odborných výrazů, jako např. nekrózy, intumescence, čarověníky, nádorovitosti, skvrnitosti, vadnutí, usychání, hniloby, žloutnutí (chlorózy), stříbřitost, bronzovitost, antokyanizace, černání, zakrslost, kadeřavost, korkovitost, strupovitost, praskliny, dírkovatost, spála, klejotok atd. V případě poškození živočišnými škůdci se pak používají termíny jako dírkovatost, skeletování, okénkování, zoubkování, miny (podkopěnky), hálky (nádorky), červivost, smotky atd. Na základě přesně popsaných příznaků je pak možné rozpoznat, zjistit a určit zdravotní problém rostlin.

Tento proces se označuje jako diagnostika a je nejdůležitější součástí rostlinolékařství, protože bez přesného určení příčin poškození rostlin není možné zvolit správný postup jejich zamezení. Nesprávné určení příčin poškození rostlin (nesprávná diagnóza) má za následek nesprávné, a proto neúčinné ochranné opatření spojené se vznikem hmotných, finančních a někdy i ekologických a hygienických škod.

Pro správné určení diagnózy byly vypracovány různé diagnostické metody. Základní a pro drobné pěstitele prakticky jediná je metoda symptomatologická, tj. určení původu poškození pouhým okem (resp. lupou) viditelných příznaků (symptomů). Ostatní metody, např. mikroskopické, biologické, chemické, biochemické, imunologické (sérologické) či molekulárně biologické, jsou náročné a používají se jen na specializovaných pracovištích.

PŘÍČINY POŠKOZENÍ ROSTLIN

Poškození rostlin může být způsobováno neparazitním (abiotickým) poškozením a poruchami, živočišnými škůdci, ale i chorobami, které jsou parazitního původu.

Abiotické poruchy a poškození

Abiotické poruchy jsou poruchy zdravotního stavu rostlin způsobené neinfekčními (neparazitními) příčinami. Nejedná se proto o choroby v pravém slova smyslu, protože je nezpůsobují ani patogenní organismy (viry, fytoplazmy, bakterie, houby apod.), ani živočišní škůdci. Jde o poruchy různého jiného původ. Termín „fyziologické poruchy,“ doposud často používaný pro neinfekční poruchy v širším slova smyslu, je méně vhodný, neboť fyziologické poruchy jsou jen jednou ze skupiny abiotických poruch a termín abiotické poruchy má širší a obecnější význam. Fyziologické poruchy jsou ve skutečnosti již mnohem úžeji specifikované a nelze do nich počítat poruchy mechanického, genetického, chemického a popř. i jiného původu.

Přestože se abiotické poruchy u pěstovaných rostlin (plodin) vyskytují velmi často, způsobují nemalé škody a jejich závažnost stále nabývá na významu, málokdy se o nich dozvíme něco bližšího a zejména souhrnnějšího. Je to i proto, že u nás prakticky neexistují specialisté na abiotické poruchy. Další problém spočívá v diagnostikování abiotických poruch, které je zcela odlišné. Nevypátráme-li všechny potřebné informace (např., ve které fázi růstu se poškození projevilo, zda se vyskytuje individuálně, lokálně nebo celoplošně, jaká odrůda byla postižena, jaká ošetření byla provedena), příčiny často vůbec nezjistíme. V mnoha případech nelze ani na prvý pohled určit, zda se jedná o poruchu, o chorobu nebo o poškození jiným škodlivým organismem. Celou problematiku pak ztěžují i skutečnosti, že některé poruchy mají více příčin, a samozřejmě jsou i takové, a není jich málo, u nichž jsou příčiny doposud neznámé, nebo se názory na jejich příčiny značně různí. Ze všech těchto důvodů vyžaduje určení skutečných příčin abiotických poruch rostlin značné a většinou i mnohaleté praktické zkušenosti. V každém případě je třeba znát co nejvíce o určité plodině, tzn. o její anatomii, morfologii, fyziologii, o pěstování, včetně požadavků na výživu, na půdní a klimatické podmínky, o odrůdových odlišnostech a o specifických požadavcích na jednotlivé pěstitelské zásahy.

Především z důvodu usnadnění diagnostikování jednotlivých abiotických poruch bylo vypracováno několik systémů jejich třídění. Zde je ale nutné poznamenat, že všechny byly uměle vytvořené a výraznější rozdíly mezi nimi nejsou.

Mechanická poranění (traumata) jsou poměrně dobře identifikovatelnou skupinou. Patří k nim nejen mechanická poškození způsobená otlakem nebo úderem, ale i poranění zapříčiněná nerovnoměrným růstem, kam patří především nejrůznější praskání hlávek, hlíz, bulev, kořenů a plodů.

Poruchy způsobené nevhodnými pěstitelskými opatřeními zahrnují např. nevhodné termíny výsevů, výsadeb či sklizní, nevhodný výběr druhů a odrůd, nevhodné termíny agrotechnických zásahů, volba nevhodného stanoviště, nedostatečné střídání kultur, nevhodné zpracování půdy, nepřiměřená závlaha a další.

Poruchy spojené s počasím zahrnují chladová a mrazová poškození, poškození vysokými teplotami, nedostatkem či nadbytkem světla, nevhodným světelným režimem, nadbytkem nebo nedostatkem půdní i vzdušné vlhkosti, kroupami, větrem, sněhem apod.

Poruchy ovlivněné půdou zahrnují poruchy spojené s půdní reakcí (pH), půdní vlhkostí, provzdušněním půdy, strukturou půdy, půdní únavou apod.

Poruchy ve výživě (nutritivní neboli karenční poruchy) způsobené nedostatkem nebo i nadbytkem některého makro- či mikroprvku ve výživě.

Poruchy způsobené nevhodnou ochranou, především nevhodnými aplikacemi přípravků na ochranu rostlin (zejména herbicidů) nebo jejich rezidui. Tyto poruchy jsou také označovány termínem fytotoxicita.

Poruchy zapříčiněné exhaláty, tzn. plynnými imisemi, smogem nebo tuhými exhaláty.

Poruchy genetické jsou málo probádanou skupinou a patří k nim mutace, abnormality, chiméry, malformace, panašování, albikace, proliferace (prorůstání), fasciace apod.

Všechna tato třídění jsou jen umělá a často nepřesná, neboť jednotlivé skupiny se v některých případech překrývají. Např. poškození kroupami je poruchou spojenou s počasím, nebo se jedná o mechanické poranění? Jak se odlišuje porucha způsobená zamokřením půdy dlouhodobějšími dešti (porucha spojená s počasím) od poruchy rostlin rostoucích na dlouhodoběji zamokřené půdě (porucha ovlivněná půdou)? Kromě toho existuje poměrně rozsáhlá skupina poruch způsobených souběžně několika příčinami, často i značně odlišnými, a u řady z nich není příčina doposud objasněna.

Choroby virového původu

Choroby virového původu neboli virózy jsou způsobovány viry, což jsou nejjednodušší nebuněčné patogeny, které se vyskytují uvnitř buněk hostitelských rostlin a samy o sobě nemohou existovat. Mají různý tvar a jejich velikost je tak malá, že do jednoho milimetru délky by se jich vedle sebe vešlo od jednoho tisíce do 700 tisíc. Mezinárodní odborné názvy virů nejsou uváděny v latině nebo řečtině jako u jiných organismů, ale v angličtině a z ní odvozených zkratkách. Tak např. původce virových neštovic slivoně (šarky švestek) je Plum pox virus (PPV).

Prakticky všechny viry se rozšiřují vegetativně, tzn. rouby, očky, řízky, cibulemi a hlízami. Častý je i přenos šťávou rostlin při mechanickém poranění, např. nářadím (nože, pilky, nůžky), rukama (např. při vylamování a vyštipování částí rostlin) či různým oděrem (listy o sebe, oděvy apod.). Výjimečně jsou viry přenosné i semeny nebo pylem. Zdrojem infekcí mohou být i plevelné nebo volně rostoucí rostliny. Z praktického hlediska se viry nejčastěji rozšiřují živými organismy, tzv. přenašeči (vektory), jako jsou členovci, háďátka, parazitické houby a kokotice. Velmi významnými a častými vektory jsou různí zástupci hmyzu, hlavně mšice, křísi, třásněnky, mery, molice a červci.

Choroby způsobené viry jsou příčinou asi 10 % chorob rostlin. Největší škody způsobují viry především u vegetativně rozmnožovaných vytrvalých rostlin, jako jsou ovocné dřeviny, jahodník, réva vinná, okrasné rostliny rozmnožující se hlízami a cibulemi, u vegetativně rozmnožovaných okrasných dřevin (např. růží) a trvalek (např. pivoněk), u vegetativně rozmnožované zeleniny (česneku kuchyňského, cibule šalotky) a samozřejmě u bramboru. Virózy se však poměrně často vyskytují i u jednoletých rostlin rozmnožovaných generativně (ze semen), např. luskovin, brukvovité zeleniny, salátu, rajčat, okurek a ostatních tykvovitých druhů, u řepy, mrkve, celeru a u dalších zahradních plodin.

Příznaky viróz jsou velmi rozmanité, a to nejen podle jednotlivých druhů, ale i podle jednotlivých hostitelských rostlin či v závislosti na průběhu infekce. Velmi často se virózy projevují změnami barev (mozaiky, kroužkovitosti, tečkovitosti, čárkovitosti, chlorózy, bronzovitosti, pestrobarevnosti, apod.) deformacemi (svinování listů, kadeřavosti, drobnolistost, nitkovitost, zakrslost, rýhy, prolákliny, zploštění, zpomalený růst apod.), ale i jinými změnami (např. snížení výnosu a kvality sklizně, předčasné ukončení vegetace, vyšší náchylnost vůči jiným chorobám). Právě z důvodu této značné variability příznaků je diagnostika prováděná jen na základě viditelných příznaků většinou velmi problematická, protože velmi snadno může docházet k záměně s jinými chorobami nebo neparazitními poruchami. Proto jsou k přesné diagnóze používány náročné laboratorní biologické, imunologické a v poslední době především molekulární metody.

Pro běžné pěstitele neexistuje žádný způsob, jak virózní rostlinu ozdravit, i když občas se nějaké ty „zázračné“ metody mezi zahrádkáři šíří. Je sice pravda, že některé velmi mladé virózní rostliny je možné ozdravit pomocí termoterapie, chemoterapie nebo meristémových kultur, ale tyto metody jsou použitelné jen v laboratorních podmínkách specializovaných institucí. Praktická ochrana proti virózám proto spočívá pouze v nepřímých opatřeních. K nim počítáme pěstování odolných nebo tolerantních odrůd, včasnou likvidaci napadených rostlin (včetně plevelných) jako zdrojů nákazy, omezení výskytu přenašečů a omezení mechanického poškození rostlin.

Choroby bakteriálního původu

Choroby způsobené bakteriemi se nazývají bakteriózy avnašich podmínkách jsou příčinou asi 8% hospodářsky důležitých chorob rostlin. Celkem je známo asi 400 původců rostlinných bakterióz, znichž asi čtvrtina se může vyskytovat na našem území. Bakterie jsou jednobuněčné organismy různého tvaru (kulovitý, tyčinkovitý, vláknitý aj.), které se rozšiřují nejrůznějšími způsoby, především napadeným (nemocným) rostlinným materiálem (semeny, očky, rouby, řízky, cibulemi, hlízami, sazenicemi), vzdušnými proudy, vodou, nářadím aživočišnými přenašeči (hmyzem, roztoči, háďátky, ptáky). Do rostlin pronikají přes rány nebo přirozenými otvory (průduchy, lenticelami, hydatodami – otvory vpokožce, jimiž se odpařuje voda).