Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vladimír Francev

Sovětské tankové impérium

Vydala Grada Publishing, a.s.,
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6352. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Sazba Q point
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie: pokud není uvedeno jinak, autor a archiv autora,
Počet stran 248
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Design © Grada, 2016

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9408-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-9407-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-0085-9 (print)

Úvod

Rusko, již po staletí největší stát na světě, vždy potřebovalo k obraně svého obrovského území, případně k výpadům za účelem jeho rozšíření, silnou a početnou armádu. To platilo jak za panování carů, tak po roce 1917, kdy zde proběhla revoluce, jež vynesla k moci předchůdce komunistů – bolševiky, kteří v roce 1922 přejmenovali Rusko na Sovětský svaz. Platí to ale i nyní po rozpadu této socialistické světové mocnosti, kdy se počínaje rokem 1991 nová Ruská federace, v rámci svérázného kapitalizmu, snaží obnovit svoje velmocenské postavení. Období Sovětského svazu (Svazu sovětských socialistických republik = SSSR), pokrývající valnou část 20. století, je z vojenského hlediska zajímavé výrazným nárůstem jeho tankových sil jako úderného jádra armády a to v takovém rozsahu, jaký neměl obdobu jinde ve světě. Dá se tedy hovořit o jakémsi sovětském tankovém impériu, zahrnujícím nejen vlastní území Sovětského svazu, ale i teritorium na něm politicky závislých států.

Těžký obrněný automobil Garford měl silnou výzbroj – tři kulomety a děla ráže 76,2 mm.

Tanky se jako zbrojní novinka objevily v polovině 1. světové války v britské a francouzské armádě, o něco později i v německé, zatímco ruská armáda touto technikou nedisponovala. Na druhé straně se v ruské armádě v letech 1914–1918 rozšířily v míře jinde nevídané obrněné automobily, převážně opancéřované a vyzbrojené v Rusku s využitím osobních či nákladních automobilů dovezených z Anglie, Itálie nebo USA. Občanská válka, která po faktickém rozpadu ruské armády v roce 1918 vypukla mezi stoupenci různých domácích politických uskupení a zároveň i s intervenčními zahraničními armádami, se táhla až do roku 1922, přičemž v ní všechny strany používaly ve velkém počtu obrněná vozidla. Vítězná Dělnicko-rolnická Rudá armáda (RKKA – rabotnicko-krestjanskaja Krasnaja armija) nově ustaveného státního útvaru, Sovětského svazu, získala do svého vínku tuto novou techniku, tanky a obrněné automobily – jako kořist po odchodu interventů i porážce „bílých“ vojsk.

S tímto dědictvím si musela RKKA vystačit téměř po celá 20. léta 20. století, neboť málo rozvinutá domácí průmyslová základna, navíc oslabená revolučním vyvražděním či emigrací ruské technické inteligence, neumožňovala vývoj nové vojenské techniky ani výrazné navýšení jejich stavu. Dlužno dodat, že i jinde ve světě nešel pokrok v oboru obrněných vozidel v té době nijak zvláště kupředu, ovšem zde jej brzdily poválečný pacifizmus a následně světová hospodářská krize. Nicméně průmyslový potenciál SSSR díky masivnímu nákupu západních technologií postupně narůstal a armáda jako záruka udržení vládnoucího komunistického režimu z toho profitovala jako první. Mezi lety 1926 a 1930 tak již dostala na 500 nových tanků, více, než se za stejnou dobu vyrobilo všude jinde ve světě.

Rok 1941, opuštěná technika Rudé armády, vpravo obrněné auto BA-10 (foto Signal).

Třicátá  léta se již nesla ve znamení bouřlivého rozvoje Rudé armády, zvláště jejích tankových a mechanizovaných vojsk, určených k hloubkovým útočným operacím za hromadného nasazení tisíců tanků a obrněných automobilů. Rok co rok vyjíždělo z továren zhruba tři tisíce tanků všech kategorií, přičemž jako vzory pro jejich výrobu posloužily nejmodernější typy britského a amerického původu. Někdejší tankové velmoci, Velká Británie a Francie, začaly rozvíjet své tankové síly se značným zpožděním a v daleko menší intenzitě až od poloviny 30. let, kdy budovaly svá tanková vojska pro připravované agrese i fašistické státy, Německo a Itálie. Sovětský svaz v této politicky turbulentní době šikovně manévroval mezi státy vtaženými do lokálních ozbrojených konfliktů a zásoboval je zbraněmi a vojenskými poradci, přičemž v oblasti obrněných vozidel se stal největším světovým exportérem.

Těsně před vypuknutím 2. světové války se sovětští vůdci dohodli s hitlerovským Německem na rozdělení svých zájmových oblastí v Evropě a na asijské východní hranici SSSR odrazila RKKA za bohatého využití tanků pokusy Japonců o jejich korekci. Na konci 30. let pak Sovětský svaz pod hrozbou síly obsadil pobaltské státy, po napadení Polska Německem Rudá armáda napochodovala do jeho východní části, ale potom si vylámala zuby na urputné obraně Finska, které si také chtěla podmanit.

Na pozadí stále se rozrůstajícího světového válečného konfliktu Sovětský svaz intenzivně budoval své ozbrojené síly, přičemž nová organizace tankových a mechanizovaných vojsk RKKA, jakož i přechod na novou techniku, jí měly zaručit gigantickou údernou sílu, která by nejen rozdrtila každého agresora, ale umožnila i případný výpad do kapitalistické Evropy. Avšak dříve, než mohla být tato výstavba dovršena, napadlo 22. června 1941 SSSR překvapivě Německo se svými satelity a navzdory několikanásobné převaze obránců, zvláště v bojové technice (letectvo, dělostřelectvo, tanky), útočníci do konce roku postoupili na stovky kilometrů do jeho hloubi, přičemž Rudá armáda ztratila valnou část své živé síly i materiálu. Nicméně včasná evakuace zbrojního průmyslu, totální mobilizace všech záloh a nezdolná houževnatost prostého ruského vojáka dokázaly zabránit agresorovi dosáhnout jeho cílů.

Rok 1942 sice přinesl Rusům další těžké porážky a nacistům velké územní zisky, ale na jeho konci protiútok u Stalingradu znamenal ve válce na východní frontě obrat, trvalo však ještě dva roky, než dokázala Rudá armáda své nepřátele zatlačit na jejich výchozí pozice a nakonec je na jaře 1945 definitivně porazit. Svoji obrovskou roli v obranných i útočných bojích sehrály na obou stranách tanky a samohybná děla, kterých sovětské závody za neuvěřitelně obtížných podmínek v průběhu této tzv. Velké vlastenecké války vyprodukovaly bezmála 100 000, tedy obdobně jako USA v mírových podmínkách hlubokého zázemí.

Po skončení 2. světové války přední světoví výrobci obrněné techniky opět přešli na mírový provoz a nevěnovali jejímu dalšímu vývoji přílišnou pozornost, ovšem sovětský tankový průmysl zvolnil válečné tempo pouze na dva – tři roky a pak rozjel velkosériovou výrobu nových typů obrněnců znovu. Za války rozdané politické karty totiž SSSR postavily do opozice proti celému kapitalistickému světu, když vytvořil na východě Evropy blok států, který ovládal prostřednictvím jejich komunistických vlád a snažil se ovládnout i Balkán a přes Čínu i Dálný východ. Ne všechny tyto jeho záměry vyšly, a tak se rozvinula více jak čtyřicetiletá „studená“ válka, čas od času se měnící ve válku horkou mezi silami podporovanými SSSR nebo USA v různých částech světa, což si vyžádalo nebývalý nárůst všeobecného zbrojení.

Hlavní hrozbou se sice staly jaderné zbraně, ale nejdůležitější údernou silou všech armád velmocí i jejich spojenců nadále zůstávala tanková a mechanizovaná vojska, takže v tomto oboru celosvětový technický vývoj postupoval rychle kupředu, přičemž Sovětský svaz často doháněl západní technologický náskok početností produkce svých obrněnců. Využíval při tom i kapacit dalších států „socialistického tábora“, hlavně Československa a Polska, s jejichž pomocí zásoboval obrněnou technikou i řadu států třetího světa, kde hodlal získat rozhodující politický vliv. Především však prostřednictvím mohutných armád Varšavské smlouvy udržoval své protivníky, sdružené v Severoatlantické alianci, v neustálém napětí. Na přelomu 80. a 90. let 20. století se celé sovětské impérium z vůle léta podrobených národů i vlivem hospodářského vyčerpání rozpadlo a ze SSSR se stala územně a hospodářsky ochuzená Ruská federace. Nicméně i přesto si ruská armáda stále udržuje svoji vysokou bojeschopnost a její obrněnce v ní nadále hrají důležitou roli.

Úkol zpracovat historii sovětského tankového impéria je pro českého autora při nemožnosti studia v ruských archivech dosti troufalý, ale jeho dlouholeté sledování tohoto tématu při využití desítek knih a stovek časopisů, jakož i dávné rodinné ruské geny, snad umožní vyrovnat se s ním poctivě a pro zvídavé čtenáře zajímavě.

S tisíci tanků typů (zleva) T-38, T-26 a BT-5 šla Rudá armáda v červnu 1941 do války.

Kapitola 1

Od 1.světové války kVelké vlastenecké válce (1914–1941)

Armáda carského Ruska vprůběhu 1.světové války vletech 1914 až 1917 využívala obrněných automobilů vpočtech ujiných armád zapojených do tohoto konfliktu nevídaných, přičemž vzhledem kpraktické neexistenci domácího automobilového průmyslu tyto téměř výlučně vznikaly na základě dovezených osobních anákladních vozů. Celkem 201 těchto automobilů (14 vr. 1914, 56 vr. 1915, 86 vr. 1916 a45 vr. 1917) bylo vRusku opancéřováno avyzbrojeno převážně těžkými kulomety, ale ilehkými kanony. Ovšem dalších 496 (49 – 1914, 202 – 1915, 56 – 1916 a189 – 1917) dodaly anglické, francouzské aitalské firmy už přímo jako hotové obrněné automobily nebo jako komplety pro ně bez pancéřové karoserie avýzbroje (90 Fiat a60 Austin), následně vRusku dokončované. Kromě toho na ruskou frontu vroce 1915 dorazil belgický expediční sbor obrněných automobilů o13 vozech, čítající 350 mužů, aorok později 566 mužů oddílu obrněných automobilů britské Admirality s28 kulometnými (Rolls-Royce, Lanchester, Ford) adělovými (Pierce-Arrow) automobily, jakož ispočetným autoparkem.

Tak jak obrněné automobily postupně přicházely kvojskům, zapojovaly se vsestavě rot či čet do bojů po celé délce fronty od severu na jih adíky obvykle dobře vycvičeným osádkám dosáhly řady úspěchů při rychlých výpadech či pohyblivé obraně, nesly však icitelné ztráty.

Po „buržoazní“ revoluci vúnoru 1917, která svrhla carské samoděržaví, se ruská armáda začala vlivem různých politických agitátorů rychle rozkládat, nicméně oddíly obrněných automobilů si jako elitní jednotky svoji bojeschopnost povětšině zachovávaly. Včervenci 1917 zabezpečilo největší soustředění 70 těchto obrněnců na haličské frontě úspěšný ústup ruských vojsk, avšak po bolševické „říjnové“ revoluci, která vypukla vPetrohradě 7.listopadu, se začaly ityto spolehlivé oddíly drolit.

Komunističtí bolševici neboli „rudí“ museli se svými politickými protivníky – „bílými“ – bojovat omoc nad celým Ruskem nejen vrámci své Ruské sovětské federativní socialistické republiky (RSFSR), ale ivjeho okrajových oblastech, které se osamostatňovaly – ve Finsku, Polsku, Pobaltí, na Ukrajině či Kavkaze. Kromě toho vroce 1918 musela různá ruská vojenská uskupení bojovat sněmeckou arakousko-uherskou armádou, jakož iexpedičními silami dohodových mocností, snažícími se kontrolovat různé strategické oblasti vRusku. Z1.světové války, kterou bolševici „za Rusko“ ukončili 3.března 1918 podepsáním mírové smlouvy sCentrálními mocnostmi vBrestu Litevském, tak rovnýma nohama vstoupili do občanské války, která fakticky skončila až počátkem roku 1922, kdy získali kontrolu nad celým územím.

Ruské obrněné automobily jako účinný bojový prostředek za občanské války používaly pochopitelně všechny výše zmíněné strany, ať již jako ukořistěné, nebo získané přímo zvýroby. Vláda bolševické RSFSR – Rada národních komisařů – pro soustředění akontrolu těchto důležitých obrněných automobilů ustavila 31.ledna 1918 „Centrobroň“ neboli Ústřední radu obrněných jednotek, která se snažila zjistit, kolik je těchto vlastně kdispozici, což se jí podařilo vbřeznu, kdy registrovala 270 vozů, znichž se však jen asi 150 dalo považovat za bojeschopné. Mezi nimi byl imateriál anglické abelgické jednotky, zanechaný na místě po lednové evakuaci jejich personálu zRuska.

Ruský obrněný automobil Fiat, opancéřovaný vIžorském závodě (nákres J. Suchý).

Zároveň byly učiněny kroky kdokončení velké partie obrněných automobilů, rozpracovaných vPutilovském aIžorském závodě vPetrohradské oblasti, na základě již zmíněných chassis typu Austin (60) aFiat (90), znichž pouze 36 Fiatů se podařilo předat ruské armádě ještě vroce 1917. Tento program pokračoval pomalu, neboť dělnictvo vtovárnách více schůzovalo, než pracovalo, achyběl materiál ienergie, takže všechny dokončil Ižorský závod vroce 1920. Bylo to 45 Fiatů a19 Austinů vroce 1918, dalších 33 Austinů vroce 1919 azbývajících 12 zde dokončili po šesti vletech 1919 a1920 na kolopásovém podvozku.

Ruská armáda hodlala v1.světové válce nasadit rovněž tanky ato vplánovaném počtu 390 kusů, ale pokusy vojenských orgánů tehdejší Prozatímní vlády vroce 1917 ojejich nákup ve Francii (nejprve těžké typu Schneider, později lehké Renault FT) byly po bolševické revoluci odsouzeny knezdaru. Teprve na bojištích občanské války se objevily vedle obrněných automobilů vnemalých počtech itanky, které do Ruska dodali Francouzi, Angličané aAmeričané, aby tak podpořili vjeho různých oblastech vojska „bílých“ vjejich boji se stále se rozšiřující mocí bolševiků. Postupně se valná většina znich dostala do rukou „rudých“ vojsk, ale ta je vzhledem kjejich obvykle špatnému technickému stavu anutnosti vycvičit pro ně osádky nasadila vpodstatně menším měřítku.

Lehký tank Renault s37mm kanonem Hotchkiss při přehlídce na Rudém náměstí vroce 1928.

Prvními tanky, jež se ocitly 12.prosince 1918 na ruském území, byly francouzské lehké typu Renault FT, vyloděné vpočtu 20 kusů vOděse spolu sfrancouzskou ařeckou pěchotou. Již 18.března 1919 se podařilo 2. Ukrajinské sovětské armádě ukořistit čtyři znich, přičemž jeden byl poslán ihned vůdci revoluce Leninovi do Moskvy jako dárek, druhý defiloval 1.května při přehlídce na Rudém náměstí, čímž založil dodnes dodržovanou tradici prezentování moci ruské armády. Zbylé dva Renaulty se při neúspěšném protiútoku 26.června opět dostaly do rukou „bílých“anepojízdný dárek Leninovi byl vzáří odeslán do Nižního Novgorodu jako vzor pro výrobu série tanků, kterou měla realizovat osvědčená Sormovská loděnice na řece Volze.

Daleko větší dodávky tanků přišly pro „bílé“ Ozbrojené síly Jihu Ruska zVelké Británie lodními transporty, znichž první připlul do Novorossijska 22.března, poslední pak 13.října 1919. Celkem to bylo 56 těžkých tanků Mk. Va17 středních tanků Mk.AWhipped, které po soustředění vTaganrogu, kde vznikla itanková škola pro ruské osádky, vytvořily k18.listopadu 1919 dva diviziony, zasazené úspěšně do četných bojů sRudou armádou na Ukrajině ajihu Ruska. Nicméně postup „rudých“ byl nezadržitelný, atak již vlednu 1920 se jim podařilo vTaganrogu aRostově ukořistit 28 tanků, dalších 18 vNovorossijsku. Kčervnu již existoval pouze 1.divizion o22 tancích, doplněný dvěma francouzskými Renaulty, se základnou vSevastopolu, odkud vyrážel chránit přístupy ke Krymu, ale iten byl vlistopadu 1920 Rudou armádou dobyt avšechny tyto tanky se postupně staly její kořistí.

Včervenci 1919 Angličané vylodili na severu vArchangelsku tři tanky Mk. Vadva Mk.A, ale již vzáří byly tři znich evakuovány apředány Litvě, dva zbylé, po jednom každého typu, sice skončily na dně řeky Dviny, ale Rusové je vytáhli azařadili do výzbroje Rudé armády. Do estonského Revelu (dnes Tallinu) vsrpnu azáří 1919 dorazilo šest tanků Mk. V, které se pak se smíšenými anglo-ruskými osádkami zúčastnily spolu se třemi finskými Renaulty FT neúspěšného dobývání Petrohradu. Po ústupu byly vlednu 1920 přenechány čtyři Mk.VEstoncům adva Lotyšům, Renaulty se vrátily do Finska. Anglické tanky ukořistěné Rudou armádou na jihu tato použila koncem roku 1920 proti vojskům generála Wrangela asněkterými vúnoru 1921 obsazovala samostatnou Gruzii, kde vTiflisu objevila další dva nepojízdné anglické tanky Mk. V.

Tank Mk. Vjiž jako „Rikardo“ vrukách Rudé armády (foto sbírka S. Romadin).

Kuriózní byl osud desítky Renaultů FT dovezených zUSA vbřeznu 1920 do Vladivostoku, odkud je ukryté vuzavřených vagonech železničáři propašovali do Blagověščenska krudým partyzánům. Včervnu znich byl postaven 1. Amurský těžký tankový divizion, který se pak až do konce roku 1921 účastnil několika akcí proti „bílým“ vojskům, přičemž osm vozů bylo vprosinci posláno na západ Ruska kopravě aposlední pojízdný 11.února 1922 zničili „bílí“ dělostřelbou zobrněného vlaku.

Nejvíce tanků, 120 lehkých typu Renault FT ze stavu rozpuštěného 505.francouzského tankového pluku, se účastnilo konfliktu mezi RSFSR aPolskem, který vypukl 25.dubna 1920 abyl ukončen příměřím z12.října 1920. Tyto tanky, předané včervnu 1919 Polsku, vytvořily 1.polský tankový pluk, který pak bojoval jak na území Ukrajiny, tak při obraně na přístupech kVaršavě ina východě Litvy. Celkem Poláci vtěchto bojích ztratili osm tanků asedm dalších se stalo kořistí Rudé armády, takže toto tažení, které je nutno zahrnout také do občanské války vRusku, nepřineslo RSFSR vtomto oboru vojenské techniky žádný výrazný přínos.

1/1 Dědictví občanské války, první domácí konstrukce (1920–1931)

Za den vzniku domácí ruské výroby tanků se oficiálně považuje 31.srpen 1920, kdy zbrány povolžské loděnice Krasnoje (Rudé) Sormovo vNižním Novgorodě vyjel tank nazvaný „Bojovník za svobodu soudruh Lenin“, což byla kopie francouzského lehkého tanku typu Renault FT, přizpůsobená možnostem tehdejší průmyslové základny Ruska. Jak již víme, vzorem pro něj se stal první ukořistěný francouzský Renault darovaný Leninovi, který dorazil rozebraný ve třech vagonech do loděnice 29.září 1919, aby jej zde speciálně vytvořený tým konstruktérů převedl do podoby výrobních výkresů. Podle nich se měla do konce roku 1920 postavit malá série 15 tanků „Ruský Renault“, pro něž pancéřové plechy dodávala ocelárna Ižorského závodu vKolpinu uPetrohradu, motory Fiat pak moskevská automobilka AMO.

První tank se fakticky podařilo dokončit avyzkoušet 12.října, vlistopadu 1920 pak byl odeslán do Moskvy jako dárek lidovému komisaři války anámořnictva Lvu Trockému, vté době již vbolševické straně hlavnímu sokovi Lenina, což vzhledem knázvu tanku působí poněkud bizarně. Do konce roku 1920 loděnice dokončila pouze osm tanků, zbylých sedm převzal zákazník – RKKA – do 21.června 1921, přičemž tři byly vyzbrojeny 37mm kanony, osm neslo vedle kanonu votočné věžičce ikulomet, jeden pouze kulomet azbylé se předávaly bez výzbroje. Ani jeden z„Ruských Renaultů“ již nestačil zasáhnout do bojů občanské války.

Tento úvod popisující zahájení domácí výroby tanků vRusku již vdobě občanské války bylo nutno uvést, aby čtenář získal kompletní obrázek sestavy obrněných sil uRKKA po jejím skončení.

První ruský tank vyrobený vRudém Sormovu podle francouzského vzoru Renault FT.

Po několika reorganizacích byla včervenci 1921 jako nejvyšší stupeň velení obrněných bojových vozidel ustanovena Správa náčelníka obrněných sil RKKA, která řídila všechny bojové oddíly, školní jednotky, sklady adílny, sloužící kužívání audržování obrněných vlaků, obrněných automobilů atanků. Vté době Správa registrovala 103 obrněných vlaků, 243 obrněných automobilů (174 vsestavě 44 autoobrněných oddílů, 67 vsedmi školních divizionech aopravnách), jakož istovku tanků vdeseti tankových oddílech avzáložní autotankové brigádě se školním divizionem. Jak vidno, nejsilnější součástí sovětských obrněných formací byly obrněné vlaky, ale jimi se nebudeme vzhledem kjejich odlišnému charakteru arozsahu nasazení vůbec zabývat. Počet obrněných automobilů více méně odpovídal tomu na počátku občanské války, což znamená, že přírůstek 110 vozů předaných armádě vletech 1918–1920 prakticky anuloval ztráty, přičemž mezi zbylými velkou část tvořily opotřebované automobily vširoké paletě typů.

Rovněž tanky, kterých padlo do rukou rudoarmějců vletech 1919 až 1921 těžkých typu Mk. Vcelkem 59, středních typu Medium AWhipped 17, plus jeden Medium B a20 lehkých Renault FT, nebyly vdobrém technickém stavu, případně utrpěly bojová poškození různého rozsahu. Vzávěrečných bojích občanské války od léta 1920 tak mohly být nasazeny pouze čtyři tankové oddíly po třech čtyřech vozech, které se však také brzy staly nepojízdnými. Již na podzim se do oprav tanků zapojila Charkovská lokomotivka, která byla zkušeným závodem, ale zdržoval je nedostatek kvalifikovaných dělníků amateriálu. Vlednu 1921 zde stálo vopravě 20 aorok později 29 tanků, řada menších oprav probíhala ijinde.

Tanky Mk. Vse vRudé armádě nazývaly podle typu jejich motorů „Rikardo“, Medium A„Tejlor“, lehké Renaulty FT „Reno“ a„Reno- russkij“ adělily se na velké (bolšije) – B, střední (srednije) – Samalé (malyje) – M. Rozkazem z19.července 1923 byla dosavadní Správa obrněných sil RKKA zrušena ajejich velení převzala Vrchní dělostřelecká správa, přičemž namísto tankových oddílů byla zavedena „námořní“ organizace se Samostatnou eskadrou otěžké (16 vozů) alehké (18 vozů) flotile, zbylé tanky spolu sobrněnými automobily se soustředily vSamostatné autotankové brigádě. Tato bizarní jednotka byla vzáří 1924 přeformována na tankový pluk sbojovým aškolním praporem, který se od roku 1927 podřizoval dělostřelectvu Zálohy vrchního velení armády. Obrněné automobily, po značné redukci jejich počtu k1.březnu 1926, po devíti vozech tvořily výzbroj šesti autoobrněných divizionů, tří pro pěchotu, tří pro jízdu ajednoho zkušebně-ukázkového.

Vozidlo KH vkonfiguraci tanku, vzhled dvojice vyvezené do SSSR není znám.

Tanky aobrněné automobily zobdobí občanské války vydržely ve službě ubojových jednotek RKKA do přelomu 20.a30.let 20.století, ovšem počínaje rokem 1927 je začaly ve stále větších počtech nahrazovat nově vyráběné typy, takže ty starší byly přemísťovány do skladů, ke školním jednotkám ido civilních technických škol jako názorné pomůcky. Do té doby se podařilo doplnit tankový park pouze nákupy vcizině – vpolovině 20.let třemi lehkými tanky Fiat 3000 Model 21 (vývoj zRenaultu FT) zItálie avroce 1927 dvěma vozidly „kolohousenka“ KH-60 firmy ČKD zČeskoslovenska skombinovaným pásovým akolovým podvozkem, podle patentu německého tankového konstruktéra Vollmera.

Fiaty posloužily jako ideový vzor pro první domácí konstrukci malého doprovodného tanku pěchoty MS-1, tanky československé, označované kupodivu „Škoda“, studoval leningradský závod Bolševik (do roku 1922 Obuchovský) vzhledem kjejich možnosti jezdit po silnici na kolech, nebo vterénu na pásech. Nakonec tato nepříliš povedená koncepce podvozku tanku, který měl svůj základ vpomalém německém hospodářském pásovém traktoru Hanomag WD-50, od roku 1924 vSSSR vyráběném licenčně, ve výzbroji Rudé armády své místo nenašla.

K1.říjnu 1929 evidovala RKKA vedle 53 nových tanků MS-1, tři Fiaty 3000 advě „Škodovky“, kromě nich také 85 starých tanků zdoby občanské války. Těžkých tanků „Rikardo“ bylo 45 (20 nepojízdných), ztoho 34 u3.tankového školního pluku, ztuctu tanků „Tejlor“ šest stálo nepojízdných ve 2.automobilním závodě, pět bylo skladováno ajeden používala Vojensko-technické akademie. Lehké tanky „Reno“ (13 originálních a15 ruských) po osmi sloužily u3.pluku jako školní, stejně jako dva uvelitelských kurzů, pět se skladovalo, dva opravovaly ajeden ruský zkoušel Výzkumný spojovací ústav sdálkovým řízením pomocí rádiových vln.

Výkaz obrněných automobilů uváděl k10.prosinci 1929 celkem 237 vozů sedmi typů (89nepojízdných), znichž 71 náleželo již knově vyráběnému typu BA-27, zbylé představovaly dědictví občanské války. Nejvíce, 76, bylo anglických typu Austin vrůzných provedeních, vždy vyzbrojených dvěma těžkými kulomety Maxim ve dvou otočných věžičkách, dalších osm Austinů mělo kolopásový podvozek systému Kegresse, 43 Fiatů, devět Lanchesterů ačtyři Renaulty nesly také kulometnou výzbroj. Kromě toho měla RKKA ve stavu 26 těžkých obrněných automobilů Garford skanonem ráže 76,2mm atřemi kulomety, avšak jen tři znich byly bojeschopné.

Krátce před tím, než Rudá armáda vroce 1933 začala radikálně čistit sklady od nepotřebné techniky, napočítala k25.listopadu 1932 stejně tanků starých typů jako vroce 1929, stav obrněných automobilů se změnil nepatrně na 78 Austinů, čtyři Austiny-Kegresse, osm Lanchesterů, 44 Fiatů, jediný Renault a27 Garfordů. Poslední „výřad“ staré techniky byl nařízen vbřeznu 1938 atehdy vytáhli ze skladů posledních 15 „Rikardů“ adva „Reno“, aby znich udělali pomníky amuzejní exponáty. Muzeum při tankovém zkušebním polygonu vKubince uMoskvy „vyfasovalo“ oba Renaulty ajeden Mk. V, přičemž po jednom jsou tyto vzácné kousky kvidění vtéto znamenité sbírce sovětské obrněné techniky dodnes. Po dvou „Rikardech“ dostala města Smolensk, Rostov, Charkov, Leningrad, Kyjev, Vorošilovgrad aArchangelsk pro památníky občanské války. Některé znich vroce 1941 padly do rukou Němcům, dodnes se zachovaly po jednom vArchangelsku aCharkově idva ve Vorošilovgradu (nyní Lugansku).

Jediný zachovaný „Leninův“ obrněný automobil Austin-Putilov.

Ústřední muzeum dělostřelectva, ženijních aspojovacích vojsk vSankt Petěrburgu má ve své expozici jediný z228 obrněných automobilů typu Austin, pocházející zvýroby vroce 1919, který se zachoval zdůvodu, že jej po řadu let vydávali za „tribunu vůdce revoluce V. I. Lenina“. Sjeho střechy měl řečnit vPetrohradě roku 1917, ve skutečnosti tento vůz vznikl odva roky později!

Náhrada tanků aobrněných automobilů zdoby občanské války, které neodpovídaly novým požadavkům, vozy domácí konstrukce avýroby byla vSovětském svazu podmíněna dostatečnou průmyslovou základnou, vprvní polovině 20.let 20.století zde teprve vznikající svyužitím dovozu výrobních celků apolotovarů zciziny. To se týkalo zvláště automobilek, jež vpředrevolučním Rusku prakticky neexistovaly, svýjimkou Rusko-Baltického závodu vRize onepatrné výrobní kapacitě, evakuovaného za 1.světové války do města Fily uMoskvy.

Vroce 1917 byla za technické pomoci italské firmy Fiat spuštěna vMoskvě automobilka Avtomobilnoje moskovskoje obščestvo (AMO), která však pracovala pouze jako všeobecná opravna amontovna nákladních vozů Fiat-15 zdovezených dílů; až koncem roku 1924 vyprodukovala pod označením AMO-F-15 první desítku vylepšených Fiatů-15Ter. Ty se pak staly základem prvního čistě domácího obrněného automobilu BA-27, ale již vletech 1920–1921 byly motory Fiat ovýkonu 35 ks (25,8 kW) zAMO použity u15 tanků „Reno-russkij“, vyrobených vloděnici Krasnoje Sormovo.

Tyto tanky sice byly prvními domácími, ale fakticky šlo opřesnou kopii francouzského Renaultu FT ajejich malovýroba si vyžádala mnoho času afinančních nákladů. Teprve vzáří 1926 se sešlo velení RKKA avedení Hlavního úřadu vojenského průmyslu, aby stanovily další program výroby tanků. Jako prioritní se zde určilo vybavit armádu malým tankem ohmotnosti pěti tun pro doprovod pěchoty, přičemž vycházet se mělo zkonstrukce italského lehkého tanku Fiat 3000 Mod. 21 arealizace se svěřila strojírně Bolševik vLeningradě, bývalému petrohradskému Obuchovskému závodu sdlouholetou tradicí, disponujícímu též dělovkou.

Prototyp označovaný T-16 vyjel ke zkouškám vdubnu 1927 apo dopracování byl přijat do výzbroje RKKA jako „malý doprovodný tank vz. 27“, zkráceně MS-1 nebo typ T-18. Byl to skutečně tank malých rozměrů (délka 3470 – sostruhou 4400, šířka 1760 avýška 2120mm), sbojovou hmotností 5,3 tuny při osádce dvou mužů, se 110 litry benzinu, 96 náboji do kanonu a1800 do kulometu, takže při nízkém specifickém tlaku pouze 0,37kg/cm2 mohl jezdit vmálo únosném terénu. Na druhé straně slabý motor o36 ks (26,5kW) snižoval jeho průchodivost ajeho maximální rychlost činila pouze 14,7km/hod, krátké pásy pak nedovolovaly překonání standardního střeleckého zákopu, proto jeho korbu prodlužovala vzadu dlouhá lyžina (ostruha), která mu umožnila překročit příkop šíře 1700mm.

Pancéřování síly 16mm chránilo tank proti pěchotnímu střelivu astřepinám granátů, výzbroj 37mm poloautomatickým kanonem Hotchkiss a6,5mm dvojkulometem Fedorova všestihranné otočné věži byla na svou dobu nebývale silná. Použitý speciálně vyvinutý vzduchem chlazený zážehový motor, spojený spřevodovou skříní na boku do jednoho celku, byl umístěn vkorbě napříč apředstavoval navzdory nízkému výkonu velmi pokrokovou konstrukci, použitou opětně teprve vroce 1944 utanku T-44. Vprůběhu sériové výroby vroce 1930 došlo kjistému vylepšení tanku T-18, když byl zvýšen výkon na 40 ks (29,4kW), což zvedlo rychlost na 17,5km/hod. Delší hlaveň kanonu přinesla prodloužení dostřelu, montoval se nový kulomet ráže 7,62mm DT vz. 28 adotace munice činila 104 + 2016 ran, to vše za cenu mírného zvýšení bojové hmotnosti o380kg.

Původní plány na sériovou výrobu tanku T-18 počítaly stím, že závod Bolševik dodá na podzim 1928 armádě prvních 30 vozů, do konce roku 1929 dalších 78, ovšem vzhledem knezkušenosti výrobce vtomto oboru je dodal RKKA až vkvětnu 1929, dalších 66 do konce roku. Výroba se naplno rozjela teprve vletech 1930 a1931, kdy dala 325 a513 vozů, posledních 21 bylo převzato roku 1932. Ruské prameny udávají celkový počet vyrobených T-18 ve výši 959 nebo 962 kusů, každopádně to byla zdaleka největší série tanků, která vletech 1929–1931 ve světě vznikla aSovětský svaz se tak dostal na pozici největšího výrobce tanků, kterou si vnásledujícím půlstoletí udržel.

Tanky T-18 defilovaly na přehlídkách až do 30.let.

Tanky T-18 hned po svém zařazení do výzbroje prošly prověrkou bojem ato vlistopadu 1929 při incidentu na Dálném východě, kdy rota o10 vozech zaútočila na pozice čínské armády uželezniční stanice Džalajnor. Pěchotu podporovaly vcelku účinně, ale jejich zbraně byly neúčinné proti polním opevněním atrápila je vysoká poruchovost. Vzhledem ktomu, že k vyřazení T-18 zvýzbroje došlo vroce 1938, bojů Velké vlastenecké války se vroli tanků neúčastnily. Velkou roli však sehrály při předvojenském výcviku tankistů vrámci branné organizace OSOAVIACHIM (obdoba československého Svazarmu), kam bylo 90 znich zařazeno přímo po převzetí od výrobce, dalších 13 dostaly vysoké školy.

Autobronětankové velitelství RKKA řešilo osud 862 tanků T-18, které vté době registrovalo, všechny vnepojízdném stavu, odzbrojené askladované svým rozkazem z2.března 1938. Ten určil, aby bylo 860 tanků T-18 předáno vté době budovaným opevněným rajonům různých vojenských okruhů (150 tanků Leningradskému, 20 Bobrujskému, 250 Kijevskému a260 Dálněvýchodnímu) adva dostala muzejní sbírka vKubince. Tanky se měly po vyjmutí hnacího agregátu po věž zakopat jako palebná stanoviště vrámci linie stálého opevnění. „Pevnostní“ tanky byly dozbrojeny výkonnějšími tankovými kanony vz. 32 ráže 45mm aněkolik znich se zachovalo vpojízdném stavu jako pohyblivá záloha opevněných rajonů; vtéto roli pak zasáhly do prvních bojů včervnu 1941.

Obrněný automobil BA-27, postavený na chassis nákladního vozu AMO-F-15.

Souběžně smalým „doprovodným“ tankem MS-1 (T-18) byl vyvíjen istřední „manévrovací“ tank T-12 ozákladní hmotnosti 14,7 tun splánovanou výzbrojí kanonem ráže 45mm atřemi kulometnými dvojčaty ráže 6,5mm – dvěma vdělové věži atřetím nad nimi vsamostatně otočné kulometné věžičce. Neúplný prototyp vyjel na dvůr továrny vdubnu 1930 abrzy jej následoval zdokonalený prototyp T-24 sbojovou hmotností 17,8 tuny amotorem o200 ks (147,2kW), vyzbrojený 45mm kanonem vz. 30 ačtyřmi kulomety DT vz. 28, který dostal přednost pro uvažovanou sériovou výrobu 300 kusů.

Výrobcem byla tentokrát Charkovská lokomotivka „Kominterny“, mající již své zkušenosti sopravami tanků, aplánovalo se také zapojení nově budovaného traktorového závodu vČeljabinsku na Urale. Střední tank T-24 však očekávání vojáků nesplnil, atak jich vzniklo vCharkově vletech 1930–1931 pouze 25 nezařazených do výzbroje, přestože měly plnohodnotné pancéřování zIžorského závodu. Prostály tak svoji kariéru ve skladech ajeden jako školní pomůcka Tankové akademie vMoskvě až do roku 1938, kdy 22 znich bylo spolu stanky T-18 určeno pro opevňovací účely.

Velení RKKA vedle intenzivního budování svých tankových sil vrámci první pětiletky (1928–1932) plánovaného rozvoje národního hospodářství SSSR nezapomnělo ani na další rozvoj obrněných automobilů, se kterými počítalo na základě zkušeností zobčanské války jako spodpůrnými prostředky pěchoty ajezdectva. Jejich výroba na základě chassis automobilů dovezených za 1.světové války ze západních zemí skončila po vyčerpání jejich zásob vroce 1920 amohla se obnovit teprve po zavedení plně domácí výroby nákladních automobilů vzávodě AMO vMoskvě po roce 1924. Vývoj nového středního obrněného automobilu zde ale oficiálně započal až vroce 1926. Pod označením BA-27 (BA = broněavtomobil) byl zařazen do výzbroje RKKA 28.října 1927, ale prototypové zkoušky proběhly až vlétě 1928 ado konce toho roku vznikla první partie 55 vozů. Zesílená chassis náklaďáku AMO-F-15 dostával zMoskvy osvědčený Ižorský závod vKolpinu, který na ně montoval pancéřové karoserie aautomobily kompletoval vletech 1928 až 1931 vpočtu 215 kusů.

Obrněný automobil BA-27 měl pancéřování silné 8mm na svislých ašikmých stěnách, 5mm na střeše a3mm na podlaze, výzbroj – 37mm kanon akulomet DT se zásobou 40 + 2016 nábojů všestihranné věži stejného typu jako utanku T-18, osádku tvořili čtyři vojáci, přičemž bojová hmotnost vozu činila 4400kg. Slabý motor o35 ks (25,8kW) neumožňoval dosáhnout na silnici rychlosti vyšší než 30km/hod. ajízda čtyřkolového vozu shnanou pouze zadní nápravou vterénu byla velmi omezena, dojezd pak činil slušných 150km. Vprůběhu generálních oprav vletech 1937–1938 dostalo více jak 130 BA-27 nové třínápravové chassis amerického nákladního vozu Ford-Timken smotorem ovýkonu 40 ks (29,4kW), což vedlo při mírném zvýšení hmotnosti na 4,5 tuny ke zlepšení jízdních vlastností. BA-27M, jak se označovaly tyto upravené BA-27, jezdily rychlostí až 48km/hod. aměly díky dvojnásobné zásobě paliva dosah zvýšený na 415km.

Své uplatnění našly tyto nové obrněné automobily především uautoobrněných divizionů několika vojenských obvodů, později zařazených do mechanizovaných brigád asborů. Vroce 1932 armáda předala 28 BA-27 vojskům OGPU-NKVD, tedy vnitřní bezpečnosti. Na rozdíl od svých vrstevníků, malých tanků T-18, vydržely obrněné automobily BA-27 aBA-27M ve službě až do počátku Velké vlastenecké války, ak1.červnu 1941 jich Rudá armáda registrovala ještě 183, ale většina byla rychle ztracena. Předtím některé znich zasáhly do bojů již vprůběhu sovětsko-finské války adva ze stavu průzkumného praporu 63.střelecké divize se vprosinci 1939 staly kořistí Finů.

Přelom 20.a30.let 20.století lze vSovětském svazu charakterizovat jako zásadní období vjeho industrializaci, kdy za velkého objemu investic do nákupu výrobků, strojů icelých průmyslových celků vzahraničí bylo při bezohledném využití lidských zdrojů dosaženo značného rozšíření možností výroby vcelé řadě odvětví. Je pochopitelné, že se komunistický režim, který vládl vSovětském svazu, vždy až patologicky obával vnitřních izahraničních nepřátel aže vprocesu využívání výdobytků industrializace upřednostňoval především silové složky, armádu snámořnictvem abezpečnostní struktury, které dostávaly novou techniku jako první.

Na příkladu tanků T-18 aobrněných automobilů BA-27 je vidět, jak postupné doplňování strojového parku astabilizace personálu tradičních strojírenských podniků idosud jediné funkční automobilky umožnily velkosériovou výrobu těchto technologicky náročných bojových prostředků. Jejich vývoj se sice táhl avlastní výroba se potýkala sčetnými obtížemi, ale vprůběhu několika málo let získala Rudá armáda bezmála 1200 obrněných bojových vozidel se slušnými takticko-technickými parametry, čímž se vté době zrůzných důvodů nemohla chlubit žádná jiná světová velmoc. To však byl teprve začátek, neboť na tyto typy vSSSR bezprostředně navazoval nebývalý nárůst vývoje avýroby tanků aobrněných automobilů nejmodernější konstrukce, trvající po celá 30.léta 20.století.

1/2 Desetiletí velkého tankového zázraku (1931–1940)

Zásadní význam pro budování tankových amechanizovaných sil Rudé armády po celá 30.léta měl dokument „Systém tankové, traktorové, automobilní aobrněné výzbroje RKKA“, který přijala Revoluční vojenská rada SSSR již 18.července 1928 akterý předpokládal vtěchto oborech rychlý nárůst, založený na nejmodernějších světových poznatcích. Vprůběhu pěti let (1928–1932) se mělo vyrobit nejméně 3500 tanků, které by přečíslily vpřípadě války kteréhokoli potenciálního protivníka. Plánovalo se nasazení tanků amotorizovaných jednotek ve velkých svazech, které by pronikaly do hloubky obrany nepřítele. Využity zde měly být všechny druhy tanků od tančíků přes malé, lehké, střední atěžké tanky, přičemž pro každý druh se určovaly specifické úkoly. Jak již bylo výše popsáno, první generace sovětských tanků aobrněných automobilů vznikala pomalu aklopotně vzhledem knedostatečné zkušenosti začínajících konstruktérů inepřipravenosti průmyslových podniků zavádět výrobu těchto složitých válečných strojů.

Politické byro ústředního výboru komunistické strany jako nejvyšší orgán moci vSSSR vřadě svých usnesení zté doby hodnotilo stav výzbroje armády jako špatný adoporučovalo další výrobu organizovat na základě získaných vzorů složité vojenské techniky azbraní. Jeho usnesení z5.prosince 1929 „Oplnění programu výroby tanků“ konstatovalo, že zavedený tank T-18 neodpovídá současným takticko-technickým požadavkům, aproto je nutno rychle vyvinout adát do výroby široké spektrum nejmodernějších tanků všech velikostí aurčení. Za účelem výběru azakoupení jejich vzorů vzahraničí, včetně získání konstrukční atechnické pomoci pro rozjetí velkosériové výroby, pak usnesení přikazovalo sestavit výjezdní komisi, která by svoji práci ukončila nejpozději do 1.dubna 1930.

Komise složená znejzkušenějších představitelů nově vytvořené Správy pro mechanizaci amotorizaci (SMM) RKKA, včele sjejím náčelníkem I. A. Chalepským, od prosince 1929 navštívila postupně Německo, Československo, Francii, Anglii anakonec USA. Vprvních třech zemích vté době objektivně nemohla nalézt žádné tankové novinky, neboť vtomto oboru zde vývoj teprve začínal nebo stagnoval. VNěmecku se podařilo získat konstruktéra Wilhelma Grotteho, který pak vletech 1930 až 1934 pracoval vSSSR na vývoji pozoruhodného, ale nakonec nepovedeného středního 25tunového tanku TG, ave Francii byly nakoupeny vzorky terénních automobilů. Jednání vAnglii pak vyústila vnákup různých druhů tanků ufirmy Vickers-Armstrong avUSA se dohodla dodávka perspektivního rychlého tanku konstruktéra Johna W. Christieho, přičemž vobou případech se zajistila možnost jejich licenční výroby vSSSR včetně technické pomoci.

Tank Grotte působil moderním dojmem, ale zkoušky prokázaly jeho nedokonalost.

Do Anglie vyjela nákupní komise SMM, vedená jejím největším technickým odborníkem S. Ginsburgem, která 28.května 1930 podepsala za SSSR sfirmou Vickers-Armstrong smlouvu na dodávku 20 tančíků Carden-Loyd Mk. VI, 15 lehkých tanků Vickers Mk. E /Model Aa15 středních tanků Mk. II za celkovou částku 205000 liber sterlingů. Jejich vývoz včetně technické výrobní dokumentace avzorkových komponentů do SSSR již vdubnu povolila britská vláda. VUSA pak sovětská obchodní organizace Amtorg Trading Co., zastoupená A.V. Petrovem, aamerická firma U. S. Wheel Track Layer Co. konstruktéra J. W.Christieho podepsaly 28.dubna 1930 kupní smlouvu na dva tanky Christie M. 1940 za 60000 dolarů, náhradní díly knim za 4000 apředání výrobních práv stechnickou pomocí za 100000 dolarů.

Když se zájem sovětských tankových odborníků rozšířil odalší druhy tanků, opět bylo využito zahraničních zkušeností. To se týkalo plovoucích tanků, kdy na základě široce propagované novinky firmy Vickers-Armstrong, malého kulometného tanku Vickers Amphibian A4 zroku 1929, zahájil vedoucí konstrukce závodu Bolševik S. Ginsburg práce na jeho obdobě nazývané T-33. Využil při tom pásového podvozku třítunového traktoru Carden-Loyd Light Traktor, jehož tři kusy nakoupil SSSR uVickerse vedle tanků vroce 1930. Pro získání dalších zkušeností byla vAnglii 5.února 1932 podepsána smlouva mezi výrobcem aruskou dovozní společností Arcos Ltd. na dodávku osmi plovoucích tanků A4, realizovanou mezi červnem aříjnem toho roku. Prototyp domácího T-33 byl hotov již vbřeznu 1932, takže dodané anglické tanky posloužily teprve pro další vývoj realizovaný vpodobě dvanáctikusové série T-41, ale hlavně uvelkosériově vyráběného plovoucího tanku T-37.

Tento jediný tančík Carden-Loyd Mk. VI, zakoupený Lotyšskem již vroce 1929 pro četnictvo, získali Rusové vroce 1940 po obsazení tohoto pobaltského státu.

Vedle nákupu vzorků tankové techniky probíhaly také dovozy licencí, materiálu, strojního vybavení icelých výrobních celků, hlavně ze Spojených států, ale izNěmecka aŠvýcarska, takže mezi lety 1929–1932 se podařilo jednak modernizovat staré azvláště pak postavit nové továrny na výrobu automobilů atraktorů pro potřebu národního hospodářství jako celku. Automobilky však dostaly za úkol produkovat především vozidla pro armádu, včetně obrněných, traktorové závody vesměs představovaly kapacity určené hlavně pro výrobu tanků adělostřeleckých tahačů. Hlavními centry produkce tanků aobrněných automobilů byly tradičně Leningrad (do r. 1917 Petrohrad) aMoskva, knimž se vletech 1931–1932 přidaly Charkov, Gorkij (do r. 1934 Nižnij Novgorod) aStalingrad (do r. 1925 Carycin).

Metropole Moskva měla svoji zavedenou automobilku AMO, která od roku 1930 sestavovala americké vozy Autocar; po modernizaci roku 1933 se přejmenovala na Stalinův závod (ZIS), dodávající pro tanky aobrněné automobily řadu komponentů. Automobilka No. 2 VATO (Všesvazové auto-traktorové sdružení) ve Filách, nyní předměstí Moskvy, mající základ vRusko-Baltickém automobilovém závodu, prvním vRusku, se po reorganizaci amodernizaci vroce 1932 jako „Závod No. 37 S. Ordžonikidzeho“ stala hlavním producentem tančíků T-27, malých plovoucích tanků T-37A aT-38.

Jeden zplejády sovětských tanků 30.let, malý plovoucí T-37A.

1930

1931

1932

1933

1934

1935

1936

1937

1938

1939

1940

1941

tanky

174

1154

1401

4905

7574

10 180

1/3 Export aprověrka bojem na frontách vzahraničí (1936–1940)

1/4 Nová organizace atechnika tankových sil na prahu války (1939–1941)